Постанова 
Іменем України 
 
09 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 456/1938/14-ц
провадження № 61-29928св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,               Курило В. П.
 
учасники справи:
 
позивач - комунальне підприємство «Стрийтеплоенерго»,
представники позивача: Гільбран Ірина Ігорівна, Пак Олег Володимирович,
відповідач-1 - ОСОБА_6, 
представник відповідача-1 - ОСОБА_7,
відповідач-2 - ОСОБА_8,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» на рішення апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Копняк С. М., Мельничук О. Я.                  від 11 липня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2014 року комунальне підприємство «Стрийтеплоенерго» (далі - КП «Стрийтеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6,  ОСОБА_8, який неодноразово уточнювало та остаточно просило стягнути заборгованість за період з вересня 2004 року по лютий 2014 року в сумі 13 805 грн 80 коп.
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_1 і відповідно до положень статей 67, 68 ЖК Української РСР зобов'язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги відповідно до встановлених тарифів, проте свої зобов'язання належним чином не виконують, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 13 805 грн 80 коп., яку в добровільному порядку не погашають.
Посилаючись на те, що ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14 березня 2014 року КП «Стрийтеплоенерго» відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу, позивач звернувся до суду з даним позовом та, з урахуванням остаточних уточнень, просив стягнути з відповідачів заборгованість за період з вересня 2004 року по лютий 2014 року в сумі 13 805 грн 80 коп.
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від                      27 жовтня 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь КП «Стрийтеплоенерго» заборгованість у розмірі 13 805 грн 80 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що позивач надавав послуги, а відповідачі наданими послугами користувались, однак такі не оплачували, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з останніх.
 
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 жовтня 2016 року змінено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь                                 КП «Стрийтеплоенерго» заборгованість за період з лютого 2011 року до лютого 2014 року у розмірі 5 801 грн 07 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за спожиті комунальні послуги, проте розмір такої заборгованості визначив в межах позовної давності.
 
У серпні 2017 року КП «Стрийтеплоенерго» подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у липні 2007 року між                                       КП «Стрийтеплоенерго» та ОСОБА_6 було укладено договір № 690 про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання, відповідно до якого остання отримала розстрочку у погашенні заборгованості, яка виникла станом на 06 липня 2007 року, на суму 2162 грн 59 коп. строком з 06 липня 2007 року по 06 липня 2010 року, а також зобов'язалася сплачувати поточні платежі в розмірі 60 грн 07 коп. щомісячно до 25 числа місяця наступного за звітним. Позивач вважав, що вказані дії свідчать про визнання боргу відповідачем, а тому перебіг позовної давності перервався.
 
Відзив до суду не надходив.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Вказана справа передана до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Суд установив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1.
06 липня 2007 року між КП «Стрийтеплоенерго» та ОСОБА_6 було укладено договір № 690 про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання. Відповідно до умов якого останній надано розстрочку у погашенні заборгованості за послуги теплопостачання та гарячого водопостачання, що утворилась станом на 06 липня 2007 року на суму         2 162 грн 59 коп. з 06 липня 2007 року по 06 липня 2010 року. Окрім цього, відповідно до вищенаведеного договору про реструктуризацію, відповідачка ОСОБА_6 зобов'язувалась сплачувати поточні платежі в розмірі по 60 грн 07 коп. щомісячно до 25 числа місяця наступного за звітним.
Обґрунтовуючи позов, КП «Стрийтеплоенерго» посилалося на те, що відповідачі починаючи з вересня 2004 року не здійснювали плату за отриману теплову енергію, що підтверджується довідкою про нарахування та оплату, згідно з якої за споживачем ОСОБА_6 рахується заборгованість в сумі 13 805 грн 80 коп.
Відповідно до вимог статей 64, 67, 68 ЖК Української РСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична енергія та інші послуги) береться незалежно від квартирної плати по затверджених в установленому порядку тарифах, наймач і повнолітні члени сім'ї зобов'язуються вчасно вносити квартирну плату, плату за комунальні послуги та несуть солідарну майнову відповідальність за зобов'язаннями.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З огляду на вказане колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідачі належним чином не виконували свої обов'язки з оплати наданих послуг, у зв'язку із чим утворилася заборгованість у визначеному позивачем розмірі.
Разом з тим апеляційний суд, врахувавши відповідну заяву відповідачів про застосування позовної давності, а також звернення позивача у березні            2014 рокуіз заявою про видачу судового наказу та відмову у прийнятті цієї заяви, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 заборгованості в межах позовної давності, а саме за період з лютого 2011 року до лютого 2014 року у розмірі 5 801 грн 07 коп.
У статті 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
При цьому у частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. При цьому переривання позовної давності можливо лише в межах строку позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).
У частинах четвертій-п'ятій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. 
Доводи касаційної скарги щодо переривання позовної давності у зв'язку із укладенням у 2007 року договору № 690 про реструктуризацію заборгованості за послуги теплопостачання, вказаних висновків суду не спростовують, оскільки позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення заборгованості за період з вересня 2004 року по лютий 2014 року лише у травні 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності навіть за наявності договору про реструктуризацію боргу від                 06 липня 2007 року.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання  обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки  з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу комунального підприємства «Стрийтеплоенерго» залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Львівської області від 11 липня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | В. М. Коротун
| В. П. Курило