Постанова
Іменем України
22 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 591/4595/16-ц
провадження № 61-28757св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_7,
представник відповідача - ОСОБА_8, 
третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради Сумської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Сумської області від 19 вересня 2017 року у складі суддів: Криворотенка В. І., Ткачук С. С., Кононенко О. Ю.,
ВСТАНОВИВ :
У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради Сумської області, в якому просив визнати відповідача та її малолітнього сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_6 та її малолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з початку 2015 року виїхала з квартири АДРЕСА_1, де продовжують бути зареєстрованими, витрати по утриманню квартири не несуть, що, відповідно до статті 71 ЖК УРСР є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням. 
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми Сумської області від 18 квітня 2017 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_6 та її малолітній син ОСОБА_7,               ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач разом з сином на початку 2015 року виїхала зі спірної квартири, забравши звідти усі особисті речі і з того часу не проживає у ній, комунальні послуги не сплачує. 
Встановивши факт непроживання відповідача в спірному приміщенні більше двох років без поважних причин, суд першої інстанції, посилаючись на положення статті 391 ЦК України,  статті 167 ЖК УРСР, дійшов висновку про визнання відповідача та її малолітнього сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 
Вказане рішення місцевого суду оскаржила в апеляційному порядку в частині втрати права користування житлом малолітнім              ОСОБА_7, його мати ОСОБА_6, як законний представник малолітнього. 
Рішенням апеляційного суду Сумської області від 19 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем та показами свідків не спростовано доводи відповідача про те, що у спірній квартирі знаходяться особисті речі відповідача, а також спільно нажите майно з колишнім чоловіком, а також періодичне проживання дитини у квартирі в певний період, в тому числі і у вересні 2017 року.
Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня дитина ОСОБА_7 була відсутня у спірній квартирі понад шість місяців чи інший більш тривалий строк без поважних причин. Місцевий суд, не вирішивши питання, чи впливає відсутність відповідача та її дитини у квартирі понад встановлені законом строки на будь-які права позивача, дійшов передчасного висновку про задоволення позову по суті заявлених в ньому вимог щодо дитини відповідача.
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалене ним рішення із залишення в силі рішення суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності і обґрунтованості.
Апеляційним судом не враховано, що позивач та відповідач ніколи спільно не проживати, не були пов'язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов'язків, а позивач, будучи власником квартири, лише надав можливість своєму сину тимчасово проживати в квартирі разом з відповідачем та їх спільним сином. Відповідач та її малолітній син не є особами, що вказані в статті 3 СК України,  статті 64 ЖК УРСР, а тому застосування апеляційним судом вказаних норм матеріального права є безпідставним. 
Безпідставним та незаконним є застосування апеляційним судом норм частини четвертої статті 156 ЖК УРСР з посиланням на те, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням, оскільки, відповідач не є членом сім'ї позивача, а була дружиною сина власника квартири, з яким розірвала шлюб у 2015 році.
Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції зобов'язаний був у мотивувальній частині дати оцінку доказам, що наявні в матеріалах справи, та новим доказам, але такі докази не досліджувались в порушення вимог процесуального закону.
Так, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що відповідач іншого житла не має та не витребував відповідні документи.
Установивши, що відповідач, яка вселилися до квартири, оплату за комунальні послуги не сплачувала, постійно з ним не проживала, спільне господарство не вела, не довела того, що вона вселилась до спірної квартири саме як член сім'ї власника квартири, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання її такою, що втратила право користування житлом.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника            ОСОБА_4 на вищевказане рішення суду апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач ОСОБА_6 не погодилась з доводами позивача та просила залишити ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. Вказала на те, що малолітній ОСОБА_7 є онуком позивача та має право проживати у належній останньому квартирі, оскільки вселився у неї як член сім'ї власника. Реєстрація ОСОБА_7 не порушує прав позивача, як власника квартири.
Інші учасники судового процесу не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень на її вимоги і зміст до суду не направили.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення 
змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Рішення апеляційного суду оскаржується позивачем в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання малолітнього              ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому в іншій частині, зокрема щодо задоволення позову до ОСОБА_6, це рішення не переглядається колегією суддів у касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості. 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав. 
Судом установлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.
У вказаній квартирі позивача зареєстровані його син -                    ОСОБА_9, невістка - ОСОБА_6 та онук - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Позивач зареєстрований і проживає у м. Ромни.
Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми Сумської області               від 14 вересня 2015 року шлюб між сином позивача ОСОБА_9  та відповідачем ОСОБА_6 розірвано.
Відповідач з малолітнім сином проживає у м. Ромни у двокімнатній квартирі, разом з матір'ю, яка є інвалідом другої групи та братом, який є інвалідом першої групи. Малолітній син ОСОБА_7 проживає разом з матір'ю, відвідував дитячий садок у м. Ромни. З 14 серпня 2014 року відповідач працює в ТОВ «Просто позика» у м. Ромни.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, у якості правових підстав посилався на статтю 71 ЖК України, а також вказував про наявність підстав, передбачених статтею 405 ЦК України.
Підстав та предмету позовних вимог позивач під час розгляду справи не змінював, проте місцевий суд, як на підставу для задоволення заявленого позову послався на те, що відповідач, будучи зареєстрованою у квартирі, не оплачує комунальні послуги та застосував до спірних правовідносин положення статті 167 ЖК УРСР та статті 391 ЦК України. 
Суд апеляційної інстанції дав належну оцінку висновкам суду першої інстанції та правовим підставам заявлених позивачем позовних вимог про визнання малолітнього ОСОБА_7 таким, що втратив право користування жилим приміщенням відповідно до статті 405 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення цих вимог. 
Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що місцевий суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та фактично вийшов за межі позовних вимог, не вирішив питання, чи впливає відсутність дитини у квартирі понад встановлені законом строки на будь-які права позивача.
Частиною першою статті 383 ЦК Українита статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які  мають у приватній власності  будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до статті 405 ЦК Україничлени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. 
За змістом частини четвертої статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.  
Відповідач ОСОБА_6 та її син ОСОБА_7 у розумінні вимог статті 3 СК України та частини другої статті 64 ЖК УРСР є колишніми членами сім'ї позивача, як власника квартири, оскільки вселилися та зареєстровані у спірній квартирі за згодою власника, після укладення шлюбу з його сином, тобто як члени сім'ї власника житла.
Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог до малолітнього ОСОБА_7 та правових підстав, за яких ці вимоги пред'явлено позивачем, є відсутність або непроживання ОСОБА_7 без поважних причин понад один рік в квартирі позивача.    
Оцінивши надані сторонами докази, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що малолітній ОСОБА_7  не проживає у спірному житлі з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між його батьками і його проживання разом з матір'ю.
Враховуючи його неповнолітній вік, ОСОБА_7 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом, у якому на законних підставах зареєстрований та проживає його батько. 
Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв'язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).
Доводи касаційної скарги про проживання дитини за іншою адресою з матір'ю, наявність у ОСОБА_6 житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
Доводи, наведені в касаційній скарзі, зокрема щодо статусу відповідачів та неналежність їх до осіб, які є членами сім'ї або колишніми членами сім'ї власника житла фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів, встановлення обставин, що в силу положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.  
Посилання у касаційній скарзі на положення статті 391 ЦК України є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи судом не було встановлено наявності перешкод у користуванні позивачем своєю власністю та порушення його прав у зв'язку з реєстрацією місця проживання малолітнього онука у належній йому квартирі, що є визначальним для захисту права на підставі  цієї норми права. Крім того, звертаючись до суду з позовом, позивач вказаною нормою свої вимоги не мотивував та посилався саме на положення статті 405 ЦК України і у якості підстави для задоволення позову - відсутність відповідача у житловому приміщенні понад встановлені цією нормою строки. 
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував. 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення. 
Рішення апеляційного суду Сумської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                        В. С. Висоцька
 
        В. В. Пророк
 
       І. М. Фаловська