КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 755/8599/18                                                                                              Головуючий у І інстанції Чех Н.А.
Провадження №22-ц/824/4445/2018                                                               Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
27 грудня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Приходька К.П., Журби С.О., розглянув в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про захист прав споживача та стягнення пені.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, апеляційний суд, -
У С Т А Н О В И В :
у червні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 27.10.2015 р., 02.12.2016 р., 03.12.2016 р. та 04.02.2017 р. було укладено шість договорів поставки, відповідно до умов яких ФОП ОСОБА_6 зобов'язався виготовити та поставити меблі в асортименті та у строки, встановлені договорами.
У визначений строк послуги виконані не були, у зв'язку із чим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 пеню в розмірі 38 453,20 грн.
Однак, на дату подачі даного позову роботи згідно укладених між сторонами договорів не виконані, тому позивач просив стягнути з відповідача пеню у зв'язку із простроченням виконання останнім своїх зобов'язань з урахуванням періоду, за який вже стягнуто пеню згідно рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року, у розмірі 54 288 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_4подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недотримання судом вимог процесуального законодавства, а саме, всебічності та повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та з застосуванням відповідних норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Зокрема в доводах апеляційної скарги зазначає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року є достатнім та належним доказом, яким в повній мірі підтверджується факт порушення відповідачем строків виконання договорів.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження свої вимог.
З указаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 27.10.2015 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір поставки № 26 на загальну суму 25 000,00 грн. Згідно даного Договору відповідач зобов'язувався виготовити та поставити сходинки на драбину із масиву ясеню, тоновані в сірий колір та покриті сірою патиною, в кількості 14 штук. Згідно п. 3.2 Договору, роботи повинні були бути проведені протягом 30 робочих днів з моменту отримання оплати в розмірі 70% від загальної суми Договору. Оплата в розмірі 70% від суми Договору була проведена позивачем в повному обсязі, що підтверджується розпискою ОСОБА_6 від 03.12.2016 року.
03.12.2016 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір поставки № 32 на загальну суму 33 900,00 грн. Згідно Договору, відповідач зобов'язувався виготовити та поставити кутову шафу, корпус якої виготовлений з ДСП шпонованого ясенем, помальованого в сірий колір з нанесенням патини. Згідно п. 3.2 Договору, роботи повинні були бути проведені протягом 65 робочих днів з моменту отримання оплати в розмірі 70% від загальної суми Договору. Оплата в розмірі 70% від суми Договору була проведена позивачем в момент укладання Договору, про що відповідач власноручно розписався на Договорі.
03.12.2016 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір поставки № 34 на загальну суму 66 500,00 грн. Згідно даного Договору відповідач зобов'язувався виготовити та поставити кутову кухню без столешниці. Згідно п. 3.2 Договору, роботи повинні були бути проведені протягом 35 робочих днів з моменту отримання оплати в розмірі 70% від загальної суми Договору. Оплата в розмірі 70% від суми Договору була проведена позивачем в момент укладання Договору, про що відповідач власноручно розписався на Договорі.
02.12.2016 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір поставки № 35 на загальну суму 13 300,00 грн. Згідно даного Договору відповідач зобов'язувався виготовити та поставити зашивку стіни із масиву різних порід дерева плитками розміром 350х350, що покриті прозорим лаком. Згідно п. 3.2 Договору, роботи повинні були бути проведені протягом 35 робочих днів з моменту отримання оплати в розмірі 70% від загальної суми Договору. Оплата в розмірі 70% від суми Договору була проведена позивачем в момент укладання Договору, про що відповідач власноручно розписався на Договорі.
04.02.2017 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір поставки № 05 на загальну суму 50 000,00 грн. Згідно даного Договору відповідач зобов'язувався виготовити та поставити два комплекти меблів для ванної кімнати. Згідно п. 3.2 Договору, роботи повинні були бути проведені протягом 65 робочих днів з моменту отримання оплати в розмірі 70% від загальної суми Договору. Оплата в розмірі 35 000,00 грн. (що становить більше як 70% від суми Договору) була проведена позивачем в момент укладання Договору, про що відповідач власноручно розписався на Договорі.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 зазначив, що відповідач умови вищевказаних договорів не виконав.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
 Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки (зокрема, пені); відшкодування збитків та моральної шкоди
Згідно пункту 3.4 Договорів у випадку порушення строків виготовлення, поставки виробу з вини поставщика, поставщик виплачує замовнику 0,1 % від вартості Договору за кожен день прострочки.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.
Згідно ч.1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.
Згідно зі ст.ст. 837, 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник,  який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.
Частиною 2 ст. 849 ЦК України передбачено, що якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 852 ЦК України за наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.
Частиною 3 ст. 858 ЦК України передбачено, якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків.
Згідно із ч. 1 ст. 872 ЦК України, якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, він має право вимагати за своїм вибором: виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості; розірвання договору та відшкодування збитків.
Із наданих доказів, які містяться в матеріалах справи, не вбачається, що позивач звертався до відповідача з вимогами про усунення порушень щодо невиконання зобов'язань згідно укладених між сторонами договорів у визначений позивачем період (з 15 серпня 2017 року по 01 червня 2018 року).
Доказів відмови відповідача щодо виконання покладених на останнього зобов'язань згідно договорів ОСОБА_4 також не надано.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, відмовивши в задоволенні позовних вимог.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року було встановлено факт порушення договорів, не є підставою для задоволення позову, оскільки, як було вищезазначено, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх вимог, а обставини, встановлені зазначеним рішенням, не стосуються періоду з 15 серпня 2017 року по 01 червня 2018 року.
Колегія суддів вважає доводи на які посилається апелянт в своїй апеляційній скарзі є не доведеними та не обґрунтованими. 
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести тіобставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Щодо інших доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів, щодо спростування висновків суду про законність та обґрунтованість  ухваленого судом першої інстанції судового рішення, саме тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних та обґрунтованих висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.    
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,апеляційний суд,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

 
Судді:                                                                         Д.О. Таргоній 
 
                                                                                              С.О.Журба
 
                                                                                              К.П.Приходько