Постанова                                          
Іменем України
 
30 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 127/2481/17
провадження № 61-27087 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ГембарськаСвітлана Іванівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року у складі колегії суддів: Стадника І. М., Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді  2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 21 лютого 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» (далі - ТОВ «Златобанк») та ним, як фізичною особою-підприємцем, укладено кредитний договір 
№ 25/11-KL, за умовами якого позичальнику надано кредит у вигляді кредитної лінії у сумі 2 500 000, 00 грн строком до 20 лютого 2012 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня укладено іпотечний договір, предметом якого є нежитлові будівлі та споруди, загальною площею 965 кв.м, та земельна ділянка площею 0, 9792 га з цільовим призначенням для промислового використання, які розташовані по 
АДРЕСА_1 19 серпня 2016 року право вимоги за вказаними договорами перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» (далі - ТОВ «УМ Факторинг»)  на підставі договору про відступлення права вимоги, укладеного з ТОВ «Златобанк», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. 
 
25 серпня 2016 року між ТОВ «УМ Факторинг» та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними між ним та ПАТ «Златобанк», який також посвідчено відповідачем. 
 
12 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31344788, на підставі якого за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нежитлові будівлі та споруди, загальною площею 2 224, 6 кв.м, та земельну ділянку, площею 0, 9792 га, що розташовані по АДРЕСА_1 в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Зазначав, що зазначене рішення відповідач прийняла в порушення вимог розділів 5 та 6 іпотечного договору, Закону України «Про іпотеку», зокрема щодо можливості прийняття про звернення стягнення на предмет іпотеки лише надання доказів направлення вимоги іпотекодержателем боржнику та спливу тридцятиденого строку для виконання цієї вимоги. Зі змісту оскаржуваного рішення убачається, що така вимога датована 26 серпня 2016 року, тоді як нотаріус прийняла оскаржуване рішення через 17 днів. Крім того за 
ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нежитлові будівлі та споруди загальною площею 2 224, 6 кв.м, тоді як предметом іпотеки є нежитлові приміщення площею 965, 0 кв.м.
 
Посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийнято нотаріусом без належних правових підстав, та щодо майна, яке не було обтяжене іпотекою, позивач просив: визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 вересня 2016 року, індексний номер 31344788, про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на нежитлові будівлі та споруди, загальною площею 2 224, 6 кв.м, та на земельну ділянку, площею 0, 9792 га, що розташовані по АДРЕСА_1; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи № № 16412536, 16412564, внесені відповідачем на підставі вказаного рішення.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 
2017 року відкрито провадження у справі.
 
Не погоджуючись з ухвалою про відкриття провадження у справі, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С. І. подала апеляційну скаргу з підстав порушення територіальної підсудності,.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року апеляційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. задоволено, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року про відкриття провадження у справі скасовано, справу направлено за встановленою підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що зі змісту заявлених позовних вимог убачається, що спір між сторонами виник не з приводу нерухомого майна, а щодо порушення відповідачем вимог законодавства під час вчинення нотаріусом реєстраційних дій, а тому в даному випадку правила про виключну підсудність не застосовуються, а позов слід було пред'являти у порядку, встановленому статтею 109 ЦПК України 2004 року - за місцезнаходженням відповідача.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року та залишити силі ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що застосувавши позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення зобов'язання за кредитним договором, відповідач фактично прийняла рішення, на підставі якого здійснено перехід права власності на належне йому майно до ОСОБА_3 Визначальним критерієм для застосування виключної підсудності є наявність спірних правовідносин щодо нерухомого майна, а тому суд має враховувати не тільки зміст позовних вимог, що містяться в прохальній частині позову, а й його обгрунтування щодо порушення його прав на нерухоме майно. 
 
Крім того зазначав, що у власність ОСОБА_3 передано майно, яке не перебувало в іпотеці, а відтак відповідач оскаржуваним рішенням незаконно позбавив його права власності на належне йому майно.
 
У липні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. на касаційну скаргу, мотивований тим, що апеляційний суд дійшов законного та обгрунтованого висновку, що спір у вказаній справі стосуються перевірки дій нотаріуса, відтак положення про виключну підсудність не підлягають застосуванню. Позовні вимоги стосуються публічно-правових відносин, а тому справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області, визначивши підсудність даного спору із застосуванням правил виключної підсудності.
 
Скасовуючи ухвалу про відкриття провадження та визначаючи підсудність Шевченківському районному суду м. Києва, апеляційний суд виходив із того, що спірні правовідносини фактично стосуються оскарження дій приватного нотаріуса під час здійснення нотаріальної дії, а тому позов не підлягає розгляду за правилами виключної підсудності, оскільки не стосується нерухомого майна. 
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, урахувавши предмет, зміст, підстави позову,  Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а постанова апеляційного суду - скасуванню, оскільки висновки апеляційного суду зроблені з порушенням норм процесуального права.
 
Згідно зі статтею 109 ЦПК України 2004 року, чинного на момент вирішення питання про відкриття провадження, яка кореспондується з статтею 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим  у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.
 
Відповідно до правила частини першої статті 114 ЦПК України 2004 року, чинного на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
 
Аналогічне правило передбачене у частині першій статті 30 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційний судом.
 
Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
 
До позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
 
Правила виключної підсудності поширюються також на спори щодо майнових прав на незавершені будівництвом об'єкти нерухомості, об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обгрунтовував свої вимоги тим, що внаслідок незаконних дій відповідача він позбавлений права власності на нерухоме майно, а тому при вирішенні спору необхідно ураховувати умови іпотечного договору та положення Закону України «Про іпотеку».
 
Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
 
Із змісту заявлених позовних вимог убачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого між ОСОБА_1 та 
ОСОБА_3 у зв'язку з реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки - нерухомого майна позивача, а обраний позивачем спосіб захисту фактично зводиться  до захисту права власності, а тому у разі конкуренції правил підсудності (щодо позовних вимог, на одну з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності. 
 
Оскільки спір виник щодо нерухомого майна, яке територіально розташоване у Вінницькому районні Вінницької області, застосуванню підлягають положення статті 114 ЦПК України 2004 року, а відтак апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позов має розглядатися за загальними правилами територіальної підсудності відповідно до вимог статті 109 ЦПК України 
2004 року.
 
Посилання у відзиві на те, що позовні вимоги стосуються публічно-правових відносин, а тому позов не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства є безпідставними, оскільки фактично позивач обгрунтовував свої позовні вимоги, посилаючись на безпідставне позбавлення його права власності на нерухоме майно, а тому зазначений спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
 
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від 04 вересня 2018 року (справа № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18).
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Ураховуючи, що апеляційний суддопустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про визначення підсудності справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, з залишенням у силі ухвали суду першої інстанції.  
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Україниякщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу позивача задоволено, з відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 352, 40 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року скасувати, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області 
від 20 листопада 2017 року залишити в силі.
 
Стягнути з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ГембарськоїСвітлани Іванівни на користь ОСОБА_1 352, 40 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                                     С. О. Карпенко
 
В. О. Кузнєцов
 
С. О. Погрібний
 
Г. І. Усик