Постанова
Іменем України               
19 грудня  2018 року 
м. Київ
справа № 308/13717/15-ц
провадження № 61-10455св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,  Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2, 
відповідач - ОСОБА_3, приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Семен Юрій Юрійович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня 2016 року у складі судді                    Данко В. Й. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області                         від 05 вересня 2016 року у складі колегії суддів:  Готра Т. Ю., Леска В. В., Кондора Р. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Семена Ю. Ю. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Позовна заява мотивована тим, що 26 жовтня 2015 року приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Семен Ю. Ю. вчинив виконавчий напис, відповідно до якого запропоновано стягнути з                ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 не виплачені в строк на підставі договору позики грошові кошти у загальному розмірі 2 718 849,80 грн. Разом з тим безспірність заборгованості не підтверджується належними доказами. Крім того, на його адресу вимоги про усунення порушень за договором позики не направлялось. 
Посилався на відсутність доказів, які підтверджували б безспірність боргу,                 а також у зв'язку з ненаправленням на його адресу вимоги про усунення порушень.
На підставі викладеного ОСОБА_2 просив визнати виконавчий напис, вчинений 26 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Семеном Ю. Ю. про стягнення з                       ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 2 718 849,80 грн таким, що не підлягає виконанню.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області                          від 11 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щоприватний нотаріус при вчинені виконавчого напису переконався належним чином у безспірності розміру сум, які підлягають стягненню за виконавчим написом та у безспірності характеру правовідносин сторін. Позичальник повідомлявся належним чином про необхідність надання нотаріусу документів, які б свідчили про проведення повного розрахунку з позикодавцем, проте цих документів не подав.
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що для вчинення вказаного виконавчого напису нотаріусу було надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання, на підставі яких з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого  наказом Міністерства юстиції України від 22  лютого 2012 року № 296/5, нотаріус вчинив виконавчий напис.
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати,  передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що заборгованість за вказаним договором позики є спірною, оскільки розрахована з урахуванням еквіваленту в доларах США. Позикодавець, всупереч  вимогам пункту                        9 договору позики, належним чином не вручив  ОСОБА_2  заяви  про прострочення виконання зобов'язання.
27 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Суди встановили, що 13 січня 2014 року між позикодавцем ОСОБА_3 та позичальником ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Семеном Ю. Ю., згідно з яким позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 909 370 грн, що еквівалентно                             110 000 дол. США станом на день укладення договору, із зобов'язанням повернути у визначені цим договором розмірі, строк і порядку. 
У пункті 4 цього договору встановлено, що сума позики має бути повернута до 30 січня 2015 року.  Факт повернення позики підтверджується заявою позикодавця про отримання суми позики повністю або частково, справжність підпису на якій повинна бути засвідчена нотаріально (пункт 7 договору). 
Згідно з пунктом 9 договору позики, якщо позичальник не поверне позику протягом строку, встановленого цим договором, або поверне тільки її частину, позикодавець має право, починаючи з наступного дня після цього строку, пред'явити цей договір до стягнення, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса. Документом, що підтверджує безспірність заборгованості позичальника та встановлює прострочення виконання зобов'язання, встановленого цим договором, разом із цим договором за домовленістю сторін буде вважатися заява, передана позикодавцем позичальнику в порядку статі 84 Закону України «Про нотаріат», позитивну відповідь на яку зі сторони позичальника не буде одержано у строки, встановлені позикодавцем у цій заяві  (але не менше 10 календарних днів), або не буде сплачена сума позики у цей строк.   
Відповідно до пункту 10 договору позики за прострочення виконання зобов'язань за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі, встановленому нормами законодавства, а сума несплаченої вчасно позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.
Позичальник ОСОБА_2 у строк, встановлений договором позики, а саме до 30 січня 2015 року, не повернув суму позики, у зв'язку з чим позикодавець ОСОБА_5 в порядку, передбаченому пунктом 9 договору позики, 06 жовтня 2015 року звернувся до нотаріуса із заявою, в якій просив нотаріуса передати позичальнику заяву про необхідність виконання ним зобов'язань, передбачених договором позики від 13 січня 2014 року.
Установлено, що ця заява приватним нотаріусом Семеном Ю. Ю. на підставі статті 84 Закону України «Про нотаріат» була передана позичальнику                          ОСОБА_2 за місцем його фактичного проживання, а також за місцем його реєстрації 09 жовтня 2015 року та 15 жовтня 2015 року відповідно                   під розписку, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України  від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами, ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
Установлено, що у визначений позикодавцем строк порушене зобов'язання позичальником не було виконано і він не заперечував щодо розміру заборгованості за договором позики, яка була зазначена у надісланій заяві.
У зв'язку з несплатою позичальником ОСОБА_2 суми позики у строк, встановлений у заяві від 06 жовтня 2015 року, позикодавець ОСОБА_3                     в порядку, встановленому пунктом 9 договору позики, 26 жовтня 2015 року звернувся до приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу Семена Ю. Ю. із заявою про вчинення виконавчого напису за договором позики.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
26 жовтня 2015 року приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Семен Ю. Ю. на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, вчинив виконавчий напис від 26 жовтня 2015 року, відповідно до якого запропоновано стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3  не виплачені в строк на підставі договору позики грошові кошти: суму боргу у розмірі 110 000 дол. США, що є еквівалентом                            2 333 720,40 грн за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на день вчинення виконавчого напису; пеню за простроченим боргом, що передбачено пунктом 10 договору позики, за період з 30 січня 2015 року до 06 жовтня 2015 року, всього 249 днів, у розмірі середньооблікової ставки НБУ, що становить 358 210,10 грн; витрати за вчинення виконавчого напису в розмірі 26 919,30 грн, що разом становить 2 718 849,80 грн.
Для правильного застосування статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. 
Установлено, що сторони договору позики визначили порядок виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми боргу лише шляхом повернення боргу з участю нотаріуса, що забезпечувало документальне інформування нотаріуса про стан виконання договору, але ці умови позичальник не  виконав і докази належного виконання зобов'язань за договором не надав і суду під час розгляду справи.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно врахував, що спірний виконавчий напис від 26 жовтня 2015 року приватний нотаріус вчинив на підставі документів, які підтверджують безспірність заборгованості позичальника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання, а саме: нотаріально посвідченого договору позики                          від 13 січня 2014 року, заяви про виконання зобов'язання від 06 жовтня 2015 року, переданої позикодавцем позичальнику в порядку статті 84 Закону України «Про нотаріат», яка підтверджує безспірність заборгованості позичальника, а також заяви позикодавця про вчинення виконавчого напису за договором позики від 26 жовтня 2015 року.
Зважаючи на викладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки оскаржуваний виконавчий напис був вчинений згідно з вимогами чинного законодавства, його складання не суперечить нормам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства і підстав для визнання його незаконним і таким, що не підлягає виконанню, немає.
Перевіряючи доводи касаційної скарги про недоведеність розміру заборгованості, стягнутої за виконавчим написом у розмірі 356 827,74 грн, суд зазначає про таке.
Визначаючи розмір заборгованості у сумі 2 333 720,40 грн, нотаріус, керуючись пунктом 1 договору позики, стягнув суму боргув гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на день вчинення виконавчого напису, що еквівалентно 110 000 дол. США.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).
Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Отже, посилання позивача на обчислення заборгованості в еквіваленті доларів США як на свідчення спірності заборгованості за кредитним договором не є обґрунтованим, оскільки загальні засади цивільного законодавства встановлено статтею 3 ЦК України, серед яких, зокрема, свобода договору, а вищевказані умови були саме обумовлені сторонами в договорі позики. 
Доводи касаційної скарги про те, що виконавчий напис нотаріус вчинив із порушенням норм законодавства України, зокрема нотаріус не перевірив, а суд не врахував, що позивача не було попереджено стягувачем про наявність заборгованості, є необґрунтованими і спростовуються матеріалами справи, а саме письмовою вимогою від 06 жовтня 2015 року                    про усунення порушення зобов'язань за договором позики, у якому зазначена загальна заборгованість та було запропоновано погасити                  її протягом 10 днів, одночасно було попереджено, що в разі її неповернення буде вчинено виконавчий напис за договором позики.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законне                           й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області                        від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 05 вересня 2016 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    В. С. Висоцька
Судді                                                                                                  С. Ю. Мартєв
В. М. Сімоненко
І. М. Фаловська 
С. П. Штелик