Постанова
Іменем України 
 
21 листопада 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 490/10310/16-ц
 
провадження № 61-32549св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Центрального районного суду 
м. Миколаєва, у складі судді Гуденко О. А., від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області, у складі колегії суддів: 
Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М., від 03 жовтня 2017 року, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, про виселення.
Позовна заява мотивована тим, що він є власником будинку АДРЕСА_2 Він перебував у шлюбі з відповідачем, який було розірвано у 1999 році. Сторони мають сина сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. З його дозволу відповідач разоміз сином вселилися до спірногобудинку на час ремонту у її квартирі, але дотепер відповідачітак і не звільнили будинок позивача, окрім того, ОСОБА_3 не допускає його до будинку, на прохання звільнити будинок не реагує, постійно провокує сварки, чим порушує його права як власника, позбавляючи його права користування та розпорядження вказаним будинком. 
 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1
 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 травня 
2017 рокупозов ОСОБА_2 задоволено частково. Виселено 
ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_2 В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач втратила право користування спірним житловим будинком у зв'язку із припиненням шлюбних відносин з позивачем. Підстави для виселення дитини відсутні, доказів визначення місця проживання дитини разом з матір'ю не надані.
 
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що хоча відповідач була вселена до спірного будинку як член сім'ї власника, проте таке проживання було обмежено позивачем певними умовами, а 
саме - підтримання між ними сімейних відносин. Таким чином, 
ОСОБА_3 не набула права постійного користування спірним будинком, є тимчасовим мешканцем, а тому у зв'язку із припиненням шлюбних відносин із позивачем припинилось її право на користування чужим майном в силу вимог пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що розірвання шлюбу між сторонами у 1999 році не є доказом припинення шлюбних відносин, оскільки після цього сторони продовжили фактично проживати разом однією сім'єю, у 2005 році (вже після офіційного припинення шлюбних відносин) у них народився син, отже позивачем не надано доказів фактичного припинення сімейних відносин із відповідачем. Позивачем не надано доказів на підтвердження його доводів щодо вчинення відповідачем йому перешкод у користуванні спірним будинком.
 
Судові рішення у частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_4 не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України касаційному перегляду не підлягають.
 
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»
(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
31 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Під час розгляду справи суди встановили, що ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 30 липня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який розірвано 
04 листопада 1999 року. 
 
Сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. 
 
Під час перебування у шлюбі та проживання однією сім'єю після його розірвання позивач та відповідач проживали у спірному будинку. 
ОСОБА_4 з дня народження також проживає у цьому будинку.
 
У будинку АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 (з 1996 року) та його сина ОСОБА_4 
(з 2006 року).
 
Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
 
Відповідно до частини першої статті 98 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що перебуває в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. 
 
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
 
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
 
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
 
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. 
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.
 
Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
 
У порушення вимог статей 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) суди першої та апеляційної інстанцій зазначених вимог закону та обставин справи не врахували, доводи відповідача належним чином не оцінили, встановивши, що відповідач ОСОБА_3 вселилась та проживає у будинку як член сім'ї власника будинку за його згодою, не звернули увагу на те, що після розірвання шлюбу у 1999 році сторони продовжили проживати однією сім'єю у спірному будинку, 
у 2005 році у них народився син, а тому висновки судів попередніх інстанцій про припинення сімейних відносин між сторонами та втрату відповідачем у зв'язку з цим права користування будинком є помилковими. Крім того, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при вселенні відповідача ОСОБА_3 у будинок позивача між ними було укладено угоду про інший порядок користування спірним будинком; позивач не довів, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні його власним жилим приміщенням, та дійшли неправильного висновку про часткове задоволення позову та виселення ОСОБА_3 зі спірного будинку. 
 
Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. 
 
Підстави для виселення колишньої дружини, яка біля двадцяти років за згодою власника будинку користувалась житловим будинком, проживала разом із неповнолітнім сином, необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені.
 
Частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення визначено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною другою та третьою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.
 
При вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій допущено неправильне тлумачення вказаних норм матеріального права, що призвело до помилкового висновку про те, що відповідач є тимчасовим мешканцем, а її право користування будинком позивача, до якого вона була вселена за його згодою як член сім'ї власника та тривалий час проживала в якому разом із дитиною, припинилося у зв'язку із припиненням шлюбних відносин. 
 
За таких обставин колегія суддівдійшла висновку, що рішення судів попередніх інстанцій у частині задоволення позовних вимог підлягають скасуванню. 
 
Оскільки фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повно і всебічно встановлені судами на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, суд касаційної інстанції дійшов висновку про можливість ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову у частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_3
 
При поданні касаційної скарги ОСОБА_3 було сплачено 768,00 грн, що підтверджується квитанцією від 23 жовтня 2017 року, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
 
Керуючись статтями 141, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 травня 
2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2017 року у частині вирішення позовних вимог про виселення ОСОБА_3 скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 
768,00 (сімсот шістдесят вісім гривень) грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Д. Д. Луспеник
 
Судді                                                                                                      О. В. Білоконь
 
                                                                                                                  Б. І. Гулько
 
        Є. В. Синельников
 
        С. Ф. Хопта