ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 756/284/15-ц
провадження № 61-10228св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», подану представником Крапівцевою ОленоюОлександрівною, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2016 року, постановлене колегією суддів у складі: ШиманськогоВ. Й., Качана В. Я., Кравець В. А.,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся зпозовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про розірвання договору банківського вкладу, стягнення вкладу, процентів на банківський вклад, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди.
Посилався на те, що 4 січня 2012 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» укладений договір банківського вкладу № SАМDN25000722621058 шляхом подання ним заяви на оформлення вкладу «Стандарт, 12 мес.», яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає договір про надання банківських послуг.
Відповідно до умов договору його укладено на строк 367 днів по 4 січня 2013 року включно, сума вкладу становить 20 003,32 доларів США, на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 8% річних, при продовженні строку вкладу розрахунок процентів за кожен новий строк вкладу здійснюється за процентною ставкою, яка діє в банку для продовжуваних депозитних вкладів без укладення додаткових угод, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць.
Додатковою угодою від 4 січня 2012 року процентна ставка збільшена до 8,5% річних.
Позивач зазначає, що з моменту укладення договору по 8 березня 2014 року йому виплачено проценти на банківський вклад, проте в подальшому проценти за вкладом він не отримував.
3 грудня 2014 року він звернувся до банку із заявою про відмову від продовження строку вкладу та з вимогою повернути вклад і проценти за вкладом.
Листом від 15 грудня 2014 року банк повідомив про відмову виконати його вимогу про повернення вкладу та сплату процентів.
Уточнивши позовні вимоги, позивач просив розірвати договір банківського вкладу від 4 січня 2012 року № SАМDN25000722621058, стягнути з банку на його користь суму вкладу у розмірі 20 002,32 доларів США, проценти за банківським вкладом у розмірі 2 203,66 доларів США, нараховані за період з 8 березня 2014 року по 23 червня 2015 року з розрахунку 8,5% річних; 3% річних за фактичне користування банківським вкладом у розмірі 309,07 доларів США,  нараховані станом на 23 червня 2015 року, а також 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року, ухваленим у складі судді Маринченко М. М., у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження відкриття банківського рахунку та внесення грошових коштів на депозитний рахунок банку.
В апеляційному порядку справа розглядалась неодноразово.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2016 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 вересня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення. Договір банківського вкладу № SAMDN25000722621058 (Вклад Стандарт, 12 мес.), укладений 4 січня 2012 року між ОСОБА_4 та АТ КБ «ПриватБанк», розірвано. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 20 002,32 доларів США.
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 проценти за користування банківським вкладом у розмірі 2 203, 66 доларів США, 3% річних за фактичне користування банківським вкладом у розмірі 309,07 доларів США і відшкодовано ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 4 380 грн.
У іншій частині у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що між сторонами виникли права й обов'язки за договором банківського вкладу, укладення якого позивач довів належними та допустимими доказами, яким судом дана належна оцінка, що не спростовано банком.
У липні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» через представника Крапівцеву О. О.подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
У касаційній скарзі посилався на те, що на підтвердження додержання письмової форми договору позивачем не надано оригіналів чи копій квитанцій про внесення грошових коштів на рахунки банку за договором банківського вкладу. 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 вказує на безпідставність доводів про недоведення факту укладення договору банківського вкладу, оскільки відповідач не спростував достовірність договору, наданого в суді.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 23 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У лютому 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Так, судом встановлено, що 4 січня 2012 року ОСОБА_4 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою на оформлення банківського вкладу № SAMDN25000722621058 «Стандарт, 12 мес.» (в доларах) на наступних умовах: банк відкриває клієнту вкладний рахунок за вкладом № НОМЕР_1, сума вкладу 20 002,32 доларів США за ставкою 8% річних на строк до 4 січня 2013 року.
Згідно з додатковою угодою від 4 січня 2012 року процентна ставка збільшена до 8,5% річних на строк по 4 січня 2013 року.
4 січня 2012 року ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_9 видано довіреність на розпорядження депозитними коштами за договором № SAMDN25000722621058.
3 грудня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій повідомив про відмову від продовження строку вкладу за договором від 4 січня 2012 року № SAMDN25000722621058 на новий термін, просив після закінчення строку дії депозиту виплатити депозит та нараховані проценти у будь-якому відділенні банку в місті Києві.
15 грудня 2014 року банк листом повідомив позивача, що у зв'язку з окупацією відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим припинив свою діяльність. Запровадження Національним банком України надзвичайного режиму роботи в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі обмежує можливість проведення банківських операцій. Варіантом вирішення питання щодо депозитного договору банк запропонував проведення реструктуризації депозитного договору. 
Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_4 в обґрунтування позовних вимог надав оригінал заяви від 4 січня 2012 року на відкриття вкладу «Стандарт, 12 місяців» (т.1 а.с.12), оригінал додаткової угоди від 4 січня 2012 року про збільшення процентноїставки, а також довідку про стан рахунку, видану 2 серпня 2014 року начальником департаменту по координації роботи з клієнтами Кримського Регіонального відділення.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд послався на вказані докази, проте при цьому не врахував наступних норм матеріального права.
Як правильно зазначено апеляційним судом, статтею 1064 ЦК України установлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка, за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, та залишок грошових коштів на рахунку на момент пред'явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред'явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред'явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку.
Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).
Пункт 10.1 вказаної Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаям ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.
Отже, перелік належних та допустимих доказів, що може слугувати підтвердженням укладення будь-якого договору банківського вкладу, передбачено законом або звичаями ділового обороту.
Разом з тим з метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», враховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України прийнято постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова).
Відповідно до пункту 5 зазначеної Постанови банки, у тому числі й АТ КБ «ПриватБанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.
Таким чином, ані оригінал заяви про відкриття рахунку без відповідних квитанцій або іншого документа, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, ані довідка від 2 серпня 2014 року, видана Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» про наявність в позивача коштів на рахунках, не можуть бути належним та допустимим доказом, оскільки довідка видана після відкликання НБУ банківської ліцензії у відокремлених підрозділів відповідача, розташованих на території Автономної Республіки Крим, а, отже, й припинення діяльності відокремлених підрозділів банку.
Тобто відповідно до статті 59 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій суд не може брати до уваги наведені докази, оскільки вони одержані з порушенням порядку, встановленого законом, та не є допустимими доказами у справі, так як не містять інформації про предмет доказування. 
Відповідно до частини першої статті 10, статті 60 ЦПК України у тій же редакції Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.
Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», подану представником Крапівцевою Оленою Олександрівною, задовольнити.
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2016 року скасувати.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик