Постанова
Іменем України
 
26 грудня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 361/6443/16-ц
провадження № 61-24840св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., 
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_4, 
стягувач - Комунальне підприємство «Броваритепловодоенергія» Броварської міської ради Київської області, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2016 року у складі судді Василишина В. О. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017року у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Сержанюка А. С., Журби С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2010 року в цивільній справі № 2-2904/2010 за позовом Комунального підприємства «Броваритеплоенергомережа» Броварської міської ради Київської області (далі - КП «Броваритеплоенергомережа» Броварської МР Київської області) до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання, таким, що не підлягає виконанню.
 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 10 грудня 2015 року вона отримала виконавчий лист Броварського міськрайонного суду Київської області про стягнення з неї на користь КП «Броваритепловодоенергія» Броварської МР Київської області боргу в розмірі 4 462,97 грн, а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді у розмірі 30,00 грн. При ознайомленні із виконавчим листом, вона виявила, що його оформлення та виконання не відповідають вимогам діючого цивільного процесуального законодавства України та Закону України «Про виконавче провадження», а саме: порушено процесуальне право щодо ненаправлення їй копії документа; виконавчий лист не був виданий за судовим рішенням, як передбачено законодавством; у виконавчому листі відсутні обов'язкові реквізити: дата прийняття і номер рішення, дата набрання рішенням законної сили; вказаний строк пред'явлення виконавчого листа до виконання не відповідає Закону України «Про виконавче провадження» (в редакцій чинній на час його видачі) та має становити один рік. Крім того, виконавчий документ виданий як судовий наказ, що ухвалюється Іменем України як остаточне рішення суду після розгляду справи по суті.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила визнати оформлення виконавчого листа Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2010 року у справі № 2-2904/2010 таким, що не відповідає вимогам до виконавчого листа, встановленим цивільним процесуальним законодавством України та Законом України «Про виконавче провадження»; визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню; постановити ухвалу про негайне повернення всієї суми грошових коштів на її пенсійну картку, що є основним джерелом її існування і тотожне заробітній платі, стягнених за виконавчим листом.
 
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада     2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що виконавчий лист № 2-2904/2010 виданий судом на підставі заочного рішення суду, що набрало законної сили та є таким, що відповідає вимогам статей 18 та 22 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на день його видачі. Виконавчий лист містить дату прийняття і номер рішення згідно із яким виданий документ, дату набрання рішення законної сили та строк пред'явлення виконавчого листа до виконання, який станом на 08 листопада 2010 року був визначений протягом трьох років.
 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що виконавчий лист відповідає вимогам статей 18та 22 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції чинній на день його видачі.
 
У липні 2017 року ОСОБА_4подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та вирішити питання по суті, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що оформлення виконавчого листа не відповідає вимогам частини першої статті 369 ЦПК України 2004 року та жодному виконавчому документу, що підлягає примусовому виконанню державною виконавчою службою. Суд не надав правового значення тому, що строк пред'явлення цього виконавчого листа вказано три роки, тоді як за законом має бути рік. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи, та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.
 
У вересні 2017 року на адресу суду від КП «Броваритеплоенергомережа» Броварської МР Київської області надійшли заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими ОСОБА_4 є злісним неплатником послуг, що надає підприємство. Починаючи з 2010 року тривають судові процеси щодо примусового стягнення заборгованості за кожен окремий період. 
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом встановлено, що у провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа за позовом КП «Броваритеплоенергомережа» Броварської МР Київської області до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу.
 
Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2010 року стягнуто із ОСОБА_4 на користь КП «Броваритеплоенергомережа» Броварської МР Київської областізаборгованість за надані послуги з теплопостачання за період із 01 грудня 2007 року по 01 квітня 2010 року в сумі 4 462,97 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді у розмірі 30,00 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 27 липня        2010 року.
 
На підставі вказаного рішення суду, 08 листопада 2010 року Броварським міськрайонним судом Київської області виданий виконавчий лист, який стягувачем пред'явлено до виконання у відділ державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області.
 
Згідно з довідкою від 29 листопада 2016 року № 01-3016, виданою КП «Броваритеплоенергомережа» Броварської МР Київської області із січня 2014 року по вересень 2016 року із ОСОБА_4 на виконання рішення суду проводилося безготівкове стягнення коштів в сумі 4 492,97 грн. 
 
Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_4 вказувала на те, що вказаний виконавчий лист є таким, що не підлягає виконанню, оскільки виконавчий лист, який не є судовим рішенням, ухвалений Іменем України, у справі відсутня заява стягувача на отримання виконавчого листа, пред'явлення виконавчого листа здійснено після закінчення строку на його пред'явлення.
 
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України 2004 року однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.
 
За статтею 14 ЦПК України2004 року судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
 
У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід'ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов'язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід'ємну частину «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України заява        № 46144/99, Іммобільяре Саффі проти Італії заява № 22774/93, Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.
 
Відповідно до частин другої, четвертої статті 369 ЦПК України2004 року суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Суд ухвалою вносить виправлення до виконавчого листа, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.
 
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
 
Встановивши, що виконавчий лист виданий на підставі заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2010 року, яке набрало законної сили та не скасоване, рішення підлягає примусовому виконанню, а строк пред'явлення виконавчого листа до виконання не закінчився, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшли обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню відповідно до положень частини четвертої статті 369 ЦПК України 2004 року.
 
Твердження заявника про те, що виконавчий лист не відповідає вимогам закону, є безпідставними з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», у редакцій від 03 серпня 2010 року, що була чинною на день видачі виконавчого листа                       (08 листопада 2010 року), у виконавчому документі повинні бути зазначені: 1) назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ; 2) дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ;                       3) найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних осіб - платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання чинності рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. Виконавчий документ має бути підписаний уповноваженою посадовою особою і скріплений печаткою. Законом можуть бути встановлені також інші додаткові вимоги до виконавчих документів.
 
Отже, виконавчий лист Броварського міськрайонного суду Київської області від         16 липня 2010 року в цивільній справі № 2-2904/2010 відповідає вимогам закону. При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що з цих підстав, суди відповідно до вимог статті 369 ЦПК України, не розглядають заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки вказаною нормою процесуального права передбачені випадки, за яких виконавчий лист може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, зокрема це обставини, зазначені у частинах другій, четвертій статті 369 ЦПК України 2004 року. До переліку цих обставин не віднесено перевірку оформлення виконавчого листа, законності та обґрунтованості рішення суду, на підставі якого був виданий виконавчий лист.
 
Безпідставними є доводи заявника про те, що суд не надав правового значення тому, що строк пред'явлення цього виконавчого листа вказано три роки, тоді як за законом має бути рік, оскільки відповідно до статті 21 Закону України «Про виконавче провадження», у редакцій від 03 серпня 2010 року, що була чинною на день видачі виконавчого листа (08 листопада 2010 року), виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: виконавчі листи та інші судові документи - протягом трьох років.
 
Інші аргументи касаційної скарги також не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. 
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягають залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.
 
Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада         2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2017року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                           С.О. Погрібний
 
                                                                                                                                              Г. І.Усик