Постанова
Іменем України
 
13 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 487/4478/15-ц
 
провадження № 61-34111св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: Державна казначейська служба України, Центральний районний суд міста Миколаєва, прокуратура Миколаївської області, управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2017 року у складі судді Корнешевої Т. В., додаткове рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 квітня 2017 року у складі судді Корнешової Т. В. та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Галущенка О. І., Серебрякової Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Центрального районного суду міста Миколаєва, прокуратури Миколаївської області, управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
 
Позовна заява мотивована тим, що 21 жовтня 1999 року слідчим слідчого відділу Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області відносно ОСОБА_4 була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 83 КК України за розкрадання майна ТОВ «Круг» шляхом шахрайства.
 
Під час слідства його двічі було затримано в порядку статті 115 КПК України та він знаходився під вартою з 19 по 25 червня 2002 року та з 04 по 06 вересня 2002 року. 25 червня 2002 року обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
 
В подальшому дії позивача були перекваліфіковані на статтю 86-1 КК України та частину другу статті 143 КК України (в редакції КК 1960 року).
 
24 липня 2003 року вироком Центрального районного суду міста Миколаєва ОСОБА_4 засуджено за частиною четвертою статті 190 КК України на 5 років позбавлення волі та змінено запобіжний захід на тримання під варту.
 
15 квітня 2004 року ухвалою Верховного Суду України вирок Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 липня 2003 року скасовано, а справу направлено на додаткове розслідування.
 
21 серпня 2004 року позивач був звільнений з під варти та йому було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
 
В подальшому дії ОСОБА_4 були перекваліфіковані на частину п'яту статті 191 КК України.
 
Постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2005 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 30 серпня 2005 року, кримінальна справа за обвинуваченням позивача за скоєння злочину, передбаченого частиною п'ятою статті 191 КК України повернута прокурору на додаткове розслідування.
 
15 листопада 2012 року постановою слідчого СВ Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого частиною п'ятою статті 191 КК України відносно ОСОБА_4 закрито на підставі пункту 2 статті 6 КПК України через відсутність складу злочину.
 
Позивач зазначав що він незаконно перебував під слідством і судом понад десять років, з них під вартою та в колонії 13 місяців і 7 днів.
 
Цим ОСОБА_4 була завдана моральна шкода, яка полягала у глибоких моральних стражданнях, тому що він втратив зв'язки з друзями та знайомими, погіршився стан його здоров'я, втратив віру в справедливе правосуддя, страждав від того, що його похила та хвора мати вимушена була оббивати пороги різних інстанцій в надії добитися справедливості, свою пенсію витрачала на передачі йому в місця позбавлення волі для підтримання його життя. Без його уваги та турботи залишились двоє його неповнолітніх дітей. 
 
Після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_4 потрапив у лікарню та знаходився на стаціонарному лікуванні з 30 серпня по 13 вересня 
2004 року. Йому діагностували астено-невротичний синдром, хронічний вірусний гепатит С, з приводу якого він знаходиться на диспансерному обліку. Все це у сукупності негативно відобразилось на його соціальному статусі та перспективах на майбутнє, порушило звичайний душевний стан та призвело до зниження самооцінки.
 
Виходячи із зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути на його користь з Державної казначейської служби України 
1 000 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
 
Крім того, позивач вимагав компенсувати йому вартість автомобіля «Mitsubishi L 300» у сумі 80 000,00 грн, якого він був позбавлений органом досудового слідства, через визнання автомобіля речовим доказом та передачу його іншій особі.
 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 500 000,00 грн.
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що позивач зазнав моральних страждань внаслідок незаконного перебування під слідством та судом розмір якого суд оцінив в сумі 500 000,00 грн. При цьому визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив із мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення судом першої інстанції, яка становила 3 200,00 грн.
 
Додатковим рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 квітня 2017 року стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в дохід держави судові витрати в розмірі 640,00 грн.
 
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково.
 
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2017 року змінено та викладено резолютивну частину рішення в частині стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_4 в новій редакції.
 
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь ОСОБА_4 500 000,00 грн.
 
В іншій частині рішення суду та додаткове рішення залишено без змін.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що судом помилково не зазначено в резолютивній частині рішення суду відповідний рахунок.
 
В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.
 
17 липня 2017 року Державна казначейська служба України через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2017 року в частині стягнення на користь ОСОБА_4 500 000,00 грн моральної шкоди, додаткове рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що підстави відшкодування моральної шкоди з державного бюджету відсутні та розмір моральної шкоди судом визначено без урахування засад розумності та виваженості і не відповідає характеру майнових втрат та обсягу моральних страждань.
 
Відповідальність за незаконне засудження повинна нести Російська Федерація, а не Держава Україна, оскільки справа відкрита була за поданням слідчих органів Російської Федерації.
 
06 вересня 2017 року Управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області через засоби поштового зв'язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ пояснення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити, скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.
 
Пояснення мотивовані тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження завданої йому неправомірними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду моральної шкоди, а також не надано доказів на підтвердження заподіяних йому страждань. Тому відсутні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_4
 
07 вересня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2017 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.
 
Заперечення мотивовано тим, що доводи касаційної скарги є аналогічним доводам наведеним в апеляційній скарзі та судом апеляційної інстанції їм надана належна оцінка.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У червні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні та поясненні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
 
Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди (частини перша - четверта статті 1176 ЦК України).
 
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
 
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
 
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
 
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.
 
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
 
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
 
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 
02 грудня 2015 року справа № 6-2203цс15.
 
Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють дані правовідносини, здійснивши підрахунок розміру відшкодування завданої моральної шкоди за час перебування позивача під слідством та судом, який проведено у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» з урахуванням роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та стягнення на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 000,00 грн.
 
Доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції їм надана належна правова оцінка.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2017 року в частині стягнення на користь ОСОБА_4 500 000,00 грн моральної шкоди, додаткове рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2017 року зупинено виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2017 року, додаткового рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
 
Враховуючи те, що касаційна скарга Державної казначейської служби України підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2017 року, додаткового рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
 
РішенняЗаводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2017 року, в незміненій його частині, додаткове рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 22 березня 2017 року, додаткового рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 26 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 червня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. П. Курило
 
В. М.Коротун
 
М. Є.Червинська