Постанова                                     
Іменем  України
 
21 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 465/1396/16-ц
провадження № 61-16976св18            
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - ОСОБА_2,
відповідач - Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс»,
представники відповідача: Федоришин Тарас Анатолійович, Порошин Володимир Владиславович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на рішення Франківського районного суду м. Львова 
від 11 травня 2016 року у складі судді Мигаль Г. П. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Шумської Н. Л., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» (далі - Львівське 
КП «Львівелектротранс») про стягнення недорахованої заробітної плати.
Позовна заява мотивована тим, що він працює у Львівському 
КП «Львівелектротранс» на посаді водія тролейбуса.
З 01 квітня 2013 року адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс», всупереч наказів від 20 лютого 2012 року № 54, від 04 вересня 2012 року № 320, 
від 30 листопада 2012 року № 449, пункту 1.1.8 Галузевої угоди на 
2010-2012 роки, пункту 3.2.1 Галузевої угоди на 2014-2015 роки та пункту 5.2 Колективної угоди на 2011-2013 роки та 2014-2015 роки, не було переглянуто розрахунок тарифних ставок, у зв'язку з чим оплата проводилась із розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 1 102 грн, що становить 15 грн 10 коп. на годину, що суперечить вимогам статті 97 КЗпП України. Зазначав, що такими неправомірними діями відповідача, щодо порушень трудового законодавства йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 
3 тис. грн.
З урахуванням зазначеного, та збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Львівського КП «Львівелектротранс» на його користь недоплачену частину заробітної плати у розмірі 3 648 грн 67 коп. та моральну шкоду у розмірі 3 тис. грн. 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Львівського 
КП «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату у розмірі 3 648 грн 67 коп. за період липень-серпень 2012 року, квітень-грудень 2013 року та січень-травень 2014 року та 1 тис. грн моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що статтею 13 Закону України «Про державний бюджет на 2012 рік» та статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2013 рік» було встановлено розміри мінімальної заробітної плати, з яких відповідачем розрахунок тарифних ставок не проводився, відтермінування застосування мінімальної заробітної плати адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» не передбачалось. Суд дійшов висновку про порушення відповідачем вимог статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці» якими передбачено, що роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2016 року апеляційну скаргу Львівського КП «Львівелектротранс» задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року змінено у частині стягнення з Львівського КП «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_1 невиплаченої заробітної плати, стягнуто 1 376 грн 75 коп., у частині стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у позові ОСОБА_1 у цій частині позовних вимог. У решті рішення першої інстанції залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, стягуючи суму заборгованості заробітної плати, не перевірив правильність проведених розрахунків та не звірив з проведеними виплатами позивача. Крім того, ухвалюючи рішення про відшкодування моральної шкоди, не вказав про наявність доказів моральної шкоди, не оцінив доказів завдання позивачу моральної шкоди.
У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Львівське 
КП «Львівелектротранс» посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення 1 376 грн 75 коп. та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити. 
В іншій частині рішення судів не оскаржуються, а тому відповідно до положень статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.
Касаційна скарга мотивована тим, що накази від 20 лютого 2012 року № 54, 
від 04 вересня 2012 року № 320, від 30 листопада 2012 року № 449, від 04 січня 2013 року № 06, від 29 листопада 2013 року № 543 жодним чином не погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором, оскільки були прийняті у чіткій відповідності до статті 14 Закону України «Про оплату праці», а також колективної, галузевої та генеральної угод.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 працює у Львівському 
КП «Львівелектротранс» на посаді водія тролейбуса з оплатою праці згідно штатного розпису, посадовий оклад якого розраховується від мінімальної заробітної плати.
Наказами Львівського КП «Львівелектротранс» проводилось відтермінування формування схеми посадових окладів та тарифних ставок з мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» від 04 вересня 2012 року № 320 - з 01 жовтня 2012 року по 31 жовтня 2012 року - 1 118 грн до 01 квітня 2013 року; від 30 листопада 
2012 року № 449 - з 01 грудня 2012 року - 31 грудня 2012 року - 1 134 грн до 
01 червня 2013 року.
Також, наказами ЛКП «Львівелектротранс» проводилось відтермінування формування схеми посадових окладів та тарифних ставок з мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» та відповідно Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 04 січня 2013 року № 06 з 01 січня 2013 року - 
01 грудня 2013 року - 1 147 грн до 01 липня 2013 року, від 29 листопада 
2013 року № 543 з 01 січня 2014 року - 1218 грн до 01 червня 2014 року. 
Вищевказані накази видано на підставі пункту 1.1.8 Галузевої угоди на 2010 -2012 роки, пункту 5.2. Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2011-2013 роки.
Відповідно до пункту 1.1.8. Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним Комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки, на період подолання фінансових труднощів, але не більше як шість місяців підприємством можуть застосовуватись норми оплати праці нижче від норм, визначених Генеральною та Галузевою угодами, але не нижче державних норм і гарантій в оплати праці.
Пункт 5.2. Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2011-2013 роки вказує, що на період подолання фінансових труднощів, але не більше як шість місяців, застосувати норми оплати праці нижчі від норм, визначених Генеральною та Галузевими угодами, але не нижче від державних норм і гарантій з оплати праці.
Також згідно роз'яснення Міністерства соціальної політики України 
від 05 січня 2012 року № 3/13-84-12 у випадку, якщо після підвищення мінімальної заробітної плати підприємство не спроможне підвищити заробітну плату всіх працівників із збереженням співвідношень в оплаті праці, необхідно видати наказ по підприємству із обґрунтуванням фінансових складностей, які не дозволяють здійснити загальне підвищення заробітної плати, та вказати термін, на який переноситься підвищення тарифних ставок із збереження співвідношень в оплаті праці. Збереження співвідношень в оплаті праці, передбачене Колективним договором, має бути не пізніше, ніж через шість місяців після підвищення на законодавчому рівні розміру заробітної плати.
Адміністрацією підприємства розрахунок тарифних ставок не було переглянуто і фактично на підприємстві формування схем посадових окладів та тарифних ставок з мінімальної заробітної плати 1073 грн проводились 
з 01 вересня 2012 року до 01 жовтня 2012 року, з розрахунку мінімальної зарплати в розмірі 1 102 грн, що становить 15 грн 10 коп. за годину.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Статтею 14 Закону України «Про оплату праці» та частиною другою статті 97 КЗпП України встановлено, що норми колективного договору, які допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою або регіональною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватись лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства не більше як шість місяців, а також аналогічного положення пункту 1.1.8 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців житлово-комунального господарства України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки.
Роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (статті 21, 22 Закону України «Про оплату праці», пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).
Таким чином, вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, встановивши, що у 2012-2014 роках позивач отримав заробітну плату з розрахунку меншого розміру мінімальної заробітної плати, що була встановлена Законами України «Про Державний бюджет» за відповідні періоди, у зв'язку із відтермінуванням посадових окладів та тарифних ставок з мінімальної заробітної плати на підставі наказів відповідача, що суперечить вимогам статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці» щодо заборони роботодавцю в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, дійшов обґрунтованого висновку про те, що безпідставне зменшення заробітної плати позивача є порушенням його прав, які підлягають захисту у обраний ним спосіб.
Доводи касаційної скарги щодо недоведеності розміру недоплаченої заробітної плати є необґрунтованими, оскільки суди в своїх рішеннях навели всі розрахунки, з яких вони виходили при визначенні сум, що підлягають стягненню.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки. 
Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2016 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_1 невиплаченої заробітної плати залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                           Д. Д. Луспеник
Судді                                                                                                             О. В. Білоконь
                                                                                                                        Б.І. Гулько
Є. В. Синельников
С.Ф. Хопта