ПОСТАНОВА
Іменем України

15 січня 2019 року 
Київ
справа №816/610/17
адміністративне провадження №К/9901/44541/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Мороз Л.Л., Стародуба О.П.

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за касаційною скаргою Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 17 травня 2017 року (головуючий суддя - Сич С.С.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 3 липня 2017 року (головуючий суддя - Любчич Л.В., судді: Спаскін О.А., Сіренко О.І.)

у справі № 816/610/17 за позовом Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Відділення Фонду) до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (далі - Товариство) про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року Відділення Фонду звернулось до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути з Товариства адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році в розмірі 148 520 грн. 82 коп. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 475 грн. 28 коп.

В обґрунтування позову зазначило, що всупереч вимогам статей 19, 20 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон № 875-XІI) Товариство не забезпечило працевлаштування інвалідів та не сплатило за це адміністративно-господарські санкції та пеню.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 17 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 3 липня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено. 

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій Відділення Фонду подало касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що законодавством не передбачено звільнення від відповідальності у разі відсутності вини роботодавця. Закон встановлює рівні умови господарської діяльності для всіх підприємств в аспекті дотримання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів та порядок його обчислення.  

В запереченні на касаційну скаргу Товариство просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Вирішуючи позов суди попередніх інстанцій виходили з того, що Товариство є юридичною особою та відповідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» зобов'язане створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів. 

4 квітня 2017 року Товариством подано до Відділення Фонду Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік.

Згідно з відомостями, зазначеними у Звіті, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) підприємства у 2016 році становила 202 особи,   з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) - 2 особи.

Разом з тим, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог Закону №875-ХІІ становить 8 осіб.

За недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів позивачем нараховано на Товариство адміністративно-господарські санкції у розмірі 148 520,82 грн. (за 6 осіб) та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 475,28 грн. (за 8 днів - з 19 квітня 2017 року по 26 квітня 2017 року).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд виходив з того, що відповідачем вжито всі належні заходи щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів працевлаштовано на підприємстві два інваліда та виконано нормативи, встановлені статтею 19 Закону №875-ХІІ, що виключає підстави для застосування санкцій, передбачених статтею 20 Закону № 875-XІI.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Закону № 875-XІI для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця.

Статтею 20 цього ж Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до частини першої статті 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. 

Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у частині першій статті 239 Господарського кодексу України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб'єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб'єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у статті 20 Закону № 875-ХІІ.

Отже, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Разом з тим, законом передбачено випадки, у яких суб'єкт господарювання звільняється від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Загальні засади відповідальності учасників господарський відносин, зокрема і підстави для звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що передбачені адміністративно-господарські санкції), регламентовано главою 24 Господарського кодексу України (Загальні засади відповідальності учасників господарських відносин).

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. 

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 18-1 Закону № 875-ХІІ пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України від 5 липня 2012 року № 5067-VІ «Про зайнятість населення» (набрав чинності з 1 січня 2013 року) роботодавці зобов'язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення. 

Відповідно до пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 70 від 31 січня 2007 року інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 затверджено Форму звітності N3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», яка подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Наведене свідчить про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати осіб з інвалідністю на створені робочі місця. Такий обов'язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 Закону № 875-ХІІ.

Однак на підприємство покладається обов'язок створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування осіб з інвалідністю.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, в Товаристві у спірний період працювало 202 штатних працівників, отже кількість робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів, відповідно до 4% нормативу, становить 8 осіб.

Також встановлено, що у 2016 році Товариство до Гребінківського районного центру зайнятості щомісячно подавалася звітність форми З-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» на посадою «охоронник» для працевлаштування інвалідів (у січні, лютому 2016 року - про наявність 7 вакансій для інвалідів, а у березні-грудні 2016 року - про наявність 6 вакансій для інвалідів), що підтверджується листом Гребінківського районного центру зайнятості від 18 квітня 2017 вих. № 129     та звітністю форми З-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» Товариства.

Таким чином, протягом 2016 року Гребінківський районний центр зайнятості був проінформований про наявність вакансій для інвалідів на Товаристві та мав можливість у 2016 році направляти відповідних осіб для працевлаштування.

Разом з тим, згідно з листом Гребінківського районного центру зайнятості від 18 квітня 2017 року за вих. № 129 у 2016 році інваліди для працевлаштування у Товаристві не направлялися у зв'язку з транспортною недоступністю, а згідно з листом Гребінківського районного центру зайнятості від 15 травня 2017 року за вих. № 164 у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року у Гребінківському районному центрі зайнятості не перебували на обліку особи з числа інвалідів, які могли бути направлені на вакансії, вказані у формах № 3-ПН, поданих Товариством. 

Вказані обставини дають підстави для висновку про виконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць відповідно до нормативів встановлених статтею 19 № 875-XІI та належне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць на підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування. 

Доводи позивача в касаційній скарзі про те, що на Товариство покладається обов'язок по створенню, виділенню та самостійному працевлаштуванню осіб з інвалідністю, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки законодавством України передбачений лише обов'язок щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю, їх атестування та інформування про кількість створених робочих місць.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи те, що доводи касаційної скарги правильності висновку судів попередніх інстанцій не спростовують, останні під час розгляду справи вірно застосували норми матеріального права та не порушили норми процесуального права, відповідно до частини першої статті 350 КАС України, підстави для скасування ухвалених ними рішень відсутні.

Керуючись статтями 345, 350, 356 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Полтавського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 17 травня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 3 липня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон
Л.Л. Мороз
О.П. Стародуб
Судді Верховного Суду