Постанова                                                      
Іменем України                                          
 
21 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 442/3990/16-ц
провадження № 61-18530св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,    
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Азур Ейр Україна»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у складі судді Крамара О. В. від 06 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів:          Струс Л. Б., Шандри М. М., Шумської Н. Л., від 27 грудня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «АзурЕйр Україна» (далі - ТОВ «Авіакомпанія «Азур Ейр Україна») про стягнення ненарахованої та невиплаченої частини заробітної плати.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона перебуває з відповідачем у трудових відносинах, працює на посаді бортпровідника. У зв'язку з тим, що вона перебувала у стані вагітності, 17 жовтня 2013 року на її свідоцтво бортпровідника було накладено обмеження у його використанні на підставі пунктів 14.1 та 14.3 Правил медичної сертифікації авіаційного персоналу, крім членів льотного екіпажу, які затверджені наказом Міністерство транспорту та зв'язку України від 27 березня 2007 року № 243. Відповідно до вказаних норм вагітність є причиною тимчасової непридатності для польотів.
З 17 жовтня 2013 року їй було доручено виконання легшої роботи, а саме вона виконувала роботу в офісі авіакомпанії щодо документації.
З 19 березня 2014 року вона перебуває у відпустці по догляду за дітьми (2014 та 2015 років народження) до досягнення ними трьох років.
За період з 17 жовтня 2013 року по 19 березня 2014 року відповідач заробітну плату їй нараховував у меншому розмірі - лише оклад та премію, у порушення частини першої статті 178 КЗпП України не виплачував їй середній заробіток за попередньо виконуваною роботою.
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просила стягнути з                    ТОВ «Авіакомпанія «Азур Ейр Україна» на її користь частину середнього заробітку у розмірі 28 300,95 грн та компенсацію втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строку виплати заробітної плати у розмірі                       24 971,57 грн.
 
Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 липня         2016 року у задоволенні позову  ОСОБА_4 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що її було переведено на іншу посаду на підставі частини першої статті 178 КЗпП України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення ненарахованої та невиплаченої частини заробітної плати за період з              17 жовтня 2013 року по 19 березня 2014 року.
 
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не надала доказів на підтвердження позовних вимог та не довела, що її було переведено на легшу роботу на підставі частини першої статті 178 КЗпП України та, відповідно, не довела, що за нею має бути збережений середній заробіток за попередньою роботою.
 
У березні 2017 року ОСОБА_4  подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні її позовних вимог. Надаючи тлумачення терміну «медичний висновок», який вживається у частині першій статті 178 КЗпП України, суди застосували нормативно-правові акти, які не регулюють спірні правовідносини, а саме: наказ Міністерства охорони здоров'я України № 302 від 27 грудня 1999 року «Про затвердження форм облікової статистичної документації, що використовується в поліклініках (амбулаторіях)» та наказ Міністерства охорони здоров'я України № 417 від 15 липня 2011 року «Про організацію амбулаторної акушерсько-гінекологічної допомоги в Україні». Суди не врахували, що в галузі цивільної авіації нормативним документом, який регулює спірні правовідносини є Правила медичної сертифікації авіаційного персоналу, крім членів льотного екіпажу, які затверджено наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27 березня            2007 року № 243, та які є спеціальним нормативним актом по відношенню до наказів, які застосовані судами.
Зазначала, що в авіаційній галузі саме авіаційним медичним екзаменаторам надані повноваження надати висновок про наявність або відсутність медичних протипоказань до виконання посадових обов'язків, що і є медичним висновком.
З урахуванням того, що відповідач на підставі повідомлення про початкове розміщення обмеження на медичне свідоцтво доручив їй виконання легшої роботи, але нараховував заробітну плату у меншому розмірі, ніж вона отримувала до її тимчасового відсторонення від польотів, вважала, що відповідач порушив вимоги частини першої статті 178 КЗпП України в частині збереження середнього заробітку за попередньою роботою.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У квітні 2017 року ТОВ «Авіакомпанія «АзурЕйр Україна» подало заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові  рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судами установлено, що з 21 травня 2005 року ОСОБА_4 працює на  посаді старшого бортпровідника відділу обслуговування пасажирів на борту ПС, льотної служби в ТОВ «Авіакомпанія «Ютейр-Україна» (на теперішній час - ТОВ «Авіакомпанія «Азур Ейр Україна»).
 
17 жовтня 2013 року відповідач відповідно до Правил медичної сертифікації авіаційного персоналу, крім членів льотного екіпажу, які затверджені наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27 березня            2007 року № 243 (далі - Правила), отримав повідомлення про початкове розміщення обмеження на медичне свідоцтво бортпровідника відділу обслуговування пасажирів на борту ПС льотної служби ОСОБА_4 у зв'язку із вагітністю (7 тижнів).
 
У зв'язку з отриманням повідомлення про початкове розміщення обмеження на медичне свідоцтво ОСОБА_4, 24 жовтня 2013 року        TOB «Авіакомпанія «Азур Ейр Україна» видано наказ № 174/ОД «Про тимчасове припинення виплати премії за нальот годин», згідно з яким, позивача, починаючи з 17 жовтня 2013 року, було тимчасово відсторонено від польотів, та як наслідок, припинено здійснення нарахування премії за нальот годин.
 
З 19 березня 2014 року позивач перебуває у відпустці по догляду за дітьми (2014 та 2015 років народження) до досягнення ними трьох років.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4, посилаючись на положення частини першої статті 178 КЗпП України, вважала, що у зв'язку з вагітністю відповідач перевів її на легшу роботу, а тому мав сплачувати їй  середній заробіток за її попередньою роботою.
 
У Конвенції Міжнародної організації праці про охорону материнства, яка ратифіковано Україною 14 вересня 1956 року, зазначено, що жінка, яка працює на роботі, визнаній компетентними органами влади шкідливою для здоров'я, повинна мати право на переведення без зменшення заробітної плати на іншу роботу, яка не є шкідливою для її здоров'я. Це право на переведення повинно надаватися також в окремих випадках у разі вагітності кожній жінці після пред'явлення нею лікарської довідки, яка засвідчує, що зміна роду роботи потрібна в інтересах її здоров'я чи здоров'я її дитини.
 
Згідно з частиною першою статті 178 КЗпП України вагітним жінкам відповідно до медичного висновку знижуються норми виробітку, норми обслуговування або вони переводяться на іншу роботу, яка є легшою і виключає вплив несприятливих виробничих факторів, із збереженням середнього заробітку за попередньою роботою.
 
У справі, що переглядається, установлено, що згідно з повідомленням про початкове розміщення обмеження на медичне свідоцтво бортпровідника відділу обслуговування пасажирів на борту ПС льотної служби            ОСОБА_4, авіамедичним центом було накладено обмеження - тимчасово непридатна згідно з пунктами 14.1, 14.3 Правил, у зв'язку із вагітністю (7 тижнів) та рекомендовано нагляд у жіночій консультації за місцем проживання.
 
Згідно з пунктом 1.1 Правил, ці Правила встановлюють загальні вимоги до авіаційного персоналу та єдиний порядок медичної сертифікації кандидатів та отримання медичного сертифікату третього класу, процедури їх видачі, унесення обмежень.
 
Пунктом 3 Правил, зокрема передбачено, що медична сертифікація авіаційного персоналу - це комплекс медичних обстежень фізіологічного стану органів і систем організму авіаційного персоналу з метою визначення його придатності до здійснення професійної діяльності та забезпечення безпеки польотів.
 
Згідно із пунктом 14.3 Правил вагітність є причиною тимчасової непридатності. Якщо в результаті акушерського огляду визначається абсолютно нормальний хід вагітності, то заявник може вважатися придатним до кінця 12 тижня вагітності.
 
Повноваження авіамедичних екзаменторів закріплені в Додатку № 1 до підпункту 5.2 Правил медичної сертифікації. При цьому, ні в самих Правилах, ні в Додатку № 1 не визначено, що авіамедичні екзаменатори уповноважені на проведення акушерських оглядів вагітних жінок та надання медичних висновків щодо їх переведення на легшу роботу.
 
Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 15 липня 2011 року       № 417 «Про організацію амбулаторної акушерсько-гінекологічної допомоги в Україні» затверджені, зокрема Методичні рекомендації щодо організації надання амбулаторної акушерсько-гінекологічної допомоги (далі - Методичні рекомендації).
 
Згідно із пунктом 1.1 Методичних рекомендацій амбулаторна акушерсько-гінекологічна допомога здійснюється в амбулаторіях загальної практики/сімейної медицини, в жіночих консультаціях, гінекологічних кабінетах центральних районних лікарень, сільських лікарських амбулаторіях, фельдшерсько-акушерських пунктах (далі - ФАПах), центрах планування сім'ї, оглядових кабінетах поліклінік. Авіамедичні центри (авіаційні медичні центри цивільної авіації), які відповідно до наказу № 243 уповноважені проводити медичні огляди, обстеження авіаційного персоналу в між сертифікаційний період, в зазначеному переліку відсутні.
 
Отже, висновок авіаційних медичних екзаменаторів про наявність або відсутність медичних протипоказань до виконання своїх обов'язків та медичний висновок в розумінні статті 178 КЗпП України є різними/не тотожними лікарськими документами. Повідомлення про початкове розміщення обмеження на медичне свідоцтво ОСОБА_4 не є документом медичного/лікарського характеру, на підставі якого можливо визначити ступінь впливу несприятливих виробничих факторів на працівника підчас виконання посадових обов'язків.
 
Форма «Лікарського висновку про переведення вагітної на іншу роботу», затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України № 302             від 27 грудня 1999 року «Про затвердження форм облікової статистичної документації, що використовується в поліклініках (амбулаторіях)».
 
У вказівках Міністерства здоров'я України щодо бланку лікарського висновку про переведення вагітної на іншу роботу містяться рекомендації стосовно заповнення графи «Підстава для переводу» та «Рекомендована робота» форми 084/о, яка видається лікарем вагітній жінці у разі виникнення необхідності перевести її на легшу роботу і називається «Лікарський висновок про переведення вагітної на іншу роботу». Пункт «Підстава для переводу» повинен відображати головні підстави надання лікарем такого висновку, виходячи з усіх можливих випадків та за посиланням на відповідну статтю законодавчих актів.
 
Отже, право вагітної жінки на переведення на іншу роботу, яка є легшою і виключає вплив несприятливих виробничих факторів, виникає не з часу встановлення вагітності, а лише з того періоду, коли в такому переведенні за висновком лікарів виникла необхідність.
 
У висновку мають бути визначені не тільки необхідність у переведенні, а й рекомендації щодо виду легшої роботи.
 
У справі, що переглядається, установлено, що позивач не надавала роботодавцю медичний висновок за формою 084/о («Лікарський висновок про переведення вагітної на іншу роботу») і матеріали справи такого не містять.
 
Згідно із частиною першою статті 33 КЗпП України тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою.
 
Позивач не зверталась до роботодавця з заявою про зниження норм виробітку, норми обслуговування або переведення на іншу роботу, яка є легшою і виключає вплив несприятливих виробничих факторів, а також позивач не надала відповідної згоди у будь-якій іншій формі на її переведення.
 
При цьому, відсторонення позивача від польотів на підставі повідомленням про початкове розміщення обмеження на медичне свідоцтво бортпровідника ОСОБА_4 та доручення останній виконання роботи в офісі авіакомпанії щодо документації, не свідчить про переведення позивача на іншу роботу, яка є легшою і виключає вплив несприятливих виробничих факторів, у порядку частини першої статті 178 КЗпП України, оскільки позивач у передбаченому законом порядку не надала роботодавцю медичний висновок, що надає їй право як вагітній жінці на переведення на іншу роботу, не зверталась до роботодавця з відповідною заяву і не надавала згоду на переведення її на іншу роботу.
 
Установивши вказані обставини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача ненарахованої та невиплаченої частини заробітної плати за період з 17 жовтня 2013 року по 19 березня 2014 року, оскільки положення частини першої статті 178 КЗпП України щодо збереженням середнього заробітку за попередньою роботою підлягають застосування лише у разі дотримання вимог передбачених цією нормою, саме, надання роботодавцю медичного висновку, що надає право вагітній жінці на переведення на іншу роботу, яка є легшою і виключає вплив несприятливих виробничих факторів, та надання відповідної заяви та згоди на переведення на іншу роботу.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області                    від 06 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області          від 27 грудня 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь     Б. І. Гулько      Є. В. Синельников      С. Ф. Хопта