ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/9677/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,
секретар судового засідання - Підгірська Г. О.,
за участю представників:
позивача за первісним позовом - Чубар В. М., 
відповідача  за первісним позовом - Соловйов Є. В. Сахарова А. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замок Лева"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.08.2018 (судді: Яковлєв М. Л., Чорна Л. В., Разіна Т. І.) і рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2017 (суддя Босий В. П.) у справі
за позовом Фізичної особи-підприємця Чубар Валерія Миколайовича
до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замок Лева"
про стягнення 873 632,67 грн,
за зустрічним позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замок Лева"
до Фізичної особи-підприємця Чубар Валерія Миколайовича
про визнання недійсним договору на поставку, монтаж і введення в експлуатацію,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У червні 2017 року Фізична особа-підприємець (далі - ФОП) Чубар Валерій Миколайович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замок Лева" (далі - ОСББ "Замок Лева") про стягнення 546 141,99 грн боргу, 304 642,49 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, 22 848,19 грн - 3 % річних на підставі статей 526, 536, 625 Цивільного кодексу України. 
Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором на поставку, монтаж і введення в експлуатацію обладнання від 18.12.2014 № ПД-1/2 (далі - договір від 18.12.2014) у частині проведення розрахунків за отримане обладнання і виконані монтажні та пусконалагоджувальні роботи.
1.2. У відзиві на позов ОСББ "Замок Лева" просило відмовити у його задоволенні, послалося на невиконання відповідачем робіт на суму, заявлену до стягнення; недійсність договору від 18.12.2014 з огляду на вимоги статті 241 Цивільного кодексу України, оскільки його укладено із перевищенням повноважень головою правління ОСББ  "Замок Лева" ОСОБА_7
1.3. ОСББ "Замок Лева" у серпні 2017 року звернулося до господарського суду із зустрічним позовом до ФОП Чубаря В. М. про визнання недійсним договору від 18.12.2014, укладеного між сторонами у справі, на підставі статей 8, 11, 203, 215, 216, 230, 509, 525, 526, 530, 610, 1212-1214 Цивільного кодексу України, статей 207, 208 Господарського кодексу України.
Позов обґрунтовано тим, що оспорюваний договір укладено під впливом обману, із порушенням положень законодавства, за відсутності у підприємця ліцензії на виконання спірних робіт, цей договір суперечить інтересам держави і суспільства.
1.4. У відзиві на зустрічний позов, ФОП Чубар В. М. акцентував, що рішенням Господарського суду Київської області від 04.07.2016 у справі № 911/1357/16, залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 15.02.2017, у позові ОСББ "Замок Лева" до ФОП Чубаря В. М. про визнання недійсним договору від 18.12.2014 відмовлено. 
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2017 у задоволенні первісного позову відмовлено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову, місцевий господарський суд виходив із недоведеності позивачем за первісним позовом факту виконання ним у повному обсязі монтажних і пусконалагоджувальних робіт за договором від 18.12.2014,  у зв'язку з чим дійшов висновку про необґрунтованість позову про стягнення з відповідача за первісним позовом спірної заборгованості, а також процентів за користування чужими грошовими коштами і 3 % річних.
Водночас господарський суд першої інстанції не установив наявності обставин, з якими положення законодавства у цьому випадку пов'язують визнання недійсним укладеного між сторонами у справі договору від 18.12.2014, тому суд відмовив у задоволенні вимог, наведених у зустрічному позові. 
2.2. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.08.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2017 залишено без змін із тих же підстав.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї
3.1. ОСББ "Замок Лева", не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, подало касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.08.2018 і рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2017, в якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову про визнання недійсним оспорюваного договору.
Підставами для скасування судових рішень скаржник зазначає неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, зокрема статей 203, 215, 227 Цивільного кодексу України, Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", статей 74, 236, 269, 276 Господарського процесуального кодексу України, статей 32, 33, 35, 36, 43, 82 Господарського процесуального кодексу України у редакції, чинній до 15.12.2017, постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", наголошуючи на наявності правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору із мотивів, наведених ОСББ "Замок Лева" у зустрічному позові. При цьому скаржник посилається на відсутність у ФОП Чубаря В. М. ліцензії на виконання спірних робіт; укладення цього договору з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки, на думку скаржника, відповідачем за зустрічним позовом було поставлено обладнання, що може завдати шкоди, а також введено ОСББ "Замок Лева" при укладенні спірного договору в оману.
3.2. Відзиву на касаційну скаргу від ФОП Чубаря В. М. не надійшло.
4. Розгляд касаційної скарги та встановлені судами обставини справи
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
4.2. Як установлено господарськими судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, 18.12.2014 між ОСББ "Замок Лева" - замовником і ФОП Чубарем В. М.  - виконавцем укладено договір на поставку, монтаж і введення в експлуатацію обладнання, за умовами якого виконавець зобов'язався в порядку та на умовах, визначених договором, провести комплекс робіт із технічного переоснащення наявних інженерних систем із метою зменшення витрат на опалення та ГВП на об'єкті, розташованому за адресою: м. Київ, вул. Леванєвського, 9, а  замовник, у свою чергу, - прийняти та оплатити належно виконані виконавцем роботи у терміни і в обсягах, визначених договором, а саме: поставити на умовах цього договору обладнання і матеріали, що відповідають технічним характеристикам, згідно з проектом, виконаним за договором на розробку проектної документації від 24.11.2014 № ПД-1 і затвердженим замовником (підпункт 1.1.1 пункту 1.1 договору); виконати монтажні та пусконалагоджувальні роботи на умовах зазначеного договору, перевірити працездатність обладнання (підпункт 1.1.2 пункту 1.1 договору).
Загальна вартість обладнання та робіт за спірним договором становить 1 750 000,00 грн, що дорівнює сумі ,еквівалентній 97 222,22 доларів США (пункт 2.1 договору).
Згідно з пунктами 4.1-4.4 договору від 18.04.2014 запланований строк виконання робіт за цим договором - до 01.04.2015 за умови технічної та організаційної готовності замовника до встановлення обладнання і монтажних робіт за проектом; у разі затримки в строках поставки обладнання строк виконання робіт переноситься на відповідну кількість днів затримки; у разі дострокового виконання робіт замовник достроково          їх приймає; упродовж 3 робочих днів із моменту виконання монтажних і пусконалагоджувальних робіт виконавець надає на розгляд уповноваженому представникові замовника акт виконаних робіт у двох екземплярах; замовник протягом 3 робочих днів із моменту отримання акта виконаних робіт зобов'язаний передати виконавцеві підписаний акт виконаних робіт або мотивовану відмову від їх приймання.
У подальшому між сторонами  було укладено додаткову угоду від 17.04.2015 № 1 до цього договору, згідно з якою до нього внесено зміни, у тому числі щодо загальної вартості обладнання та робіт, затверджено графік платежів за договором. 
За змістом пункту 4.5 договору в редакції додаткової угоди від 17.04.2015 № 1 замовник зобов'язаний сплатити виконавцю залишок вартості робіт згідно з додатком №1 до договору упродовж 3 робочих днів із дня підписання акта виконаних робіт.
Відповідно до пункту 4.9 цього договору  в редакції додаткової угоди  від 17.04.2015 № 1 у разі непідписання замовником акта виконаних робіт і за відсутності його мотивованої відмови від приймання виконаних робіт протягом 3 робочих днів із моменту повідомлення замовника про їх виконання вважається, що роботи, визначені у пункті 1.1 договору, виконано у повному обсязі, залишок вартості робіт має бути сплачено згідно з додатком  № 1 до договору.
17.04.2015 сторони підписали акт приймання-передачі обладнання № 1 на загальну суму 1 397 651,00 грн.
На виконання умов договору від 18.12.2014 ОСББ "Замок Лева" перерахувало на рахунок ФОП Чубаря В. М. 1 804 442,58 грн, що підтверджується платіжними дорученнями та банківськими виписками з рахунка замовника. Тобто, як установили господарські суди, поставлене за договором обладнання було оплачено ОСББ "Замок Лева" у повному обсязі.
ФОП Чубар В. М. в обґрунтування первісного позову зазначив, що після поставки обладнання ним виконано монтажні, пусконалагоджувальні та сервісні роботи з метою введення цього обладнання в експлуатацію.
Проте суди попередніх інстанцій, дослідивши обставини справи та надавши оцінку зібраним у справі доказам, визнали недоведеним факт виконання позивачем за первісним позовом монтажних і пусконалагоджувальних робіт за договором від 18.12.2014. Суди зазначили, що матеріали справи не містять, а ФОП Чубарем В. М., відповідно, не надано суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження факту повідомлення ним замовника про завершення виконання визначених договором робіт і виклику його для приймання їх результату, а також доказів на підтвердження факту складання актів виконаних робіт і передання їх на підписання уповноваженому представникові замовника, як це передбачено спірним договором. За таких обставин суди дійшли висновку про відсутність підстав для стягнення вартості невиконаних робіт.
4.3. Як убачається із матеріалів справи та установлено господарськими судами, предметом первісного позову є вимога ФОП Чубаря В. М. про стягнення з ОСББ "Замок Лева" 546 141,99 грн боргу, 304 642,49 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, 22 848,19 грн - 3 % річних за договором від 18.12.2014. Предметом зустрічного позову є вимога ОСББ "Замок Лева" про визнання недійсним договору від 18.12.2014, укладеного між сторонами у справі, як такого, що суперечить вимогам законодавства. 

4.4. Ухвалюючи судові рішення у справі, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення вимог як первісного, так і зустрічного позовів. Як убачається зі змісту касаційної скарги, ОСББ "Замок Лева" не погоджується із відмовою господарських судів у задоволенні вимог лише зустрічного позову про визнання недійсним договору від 18.12.2014.

5. Позиція Верховного Суду 
5.1. Колегія суддів вважає, що оскаржені рішення і постанову ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, тому їх необхідно залишити без змін із таких підстав.
5.2. Відповідно до положень статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. 
Частинами 2, 3 статті 6 цього Кодексу передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
За змістом частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 638 зазначеного Кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
За змістом  статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину визначено статтею 215 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. 
У розумінні положень наведеної норми необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б в однієї зі сторін щодо настання відповідних наслідків. При цьому необхідно встановити, у чому конкретно полягала мета господарського договору, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, якою зі сторін і якою мірою виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної зі сторін.
Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, який укладався, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.
Крім того, за змістом статті 230 Цивільного кодексу України у разі, коли одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 
При цьому обман - це навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину; це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді настати не можуть. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
За змістом частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Тобто, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав та із застосуванням наслідків, передбачених законом. Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, та настання відповідних наслідків.
Відповідно до частини 1 статті  74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Під час вирішення спору господарські суди попередніх інстанцій, дослідивши обставини і зібрані у справі докази, надавши оцінку оспорюваному договору стосовно його відповідності вимогам закону, визнали недоведеною позивачем наявність тих обставин, з якими положення законодавства пов'язують визнання недійсним спірного договору. 
Попередні судові інстанції установили, що договір від 18.12.2014 було укладено із дотриманням вимог законодавства; роботи із технічного переоснащення наявних інженерних систем за спірним договором не належали до видів діяльності, що підлягали ліцензуванню згідно з вимогами Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" (чинного на час укладення спірного договору); позивачем за зустрічним позовом не доведено наявності ознак, з якими положення статті 207 Господарського кодексу України (у відповідній редакції) пов'язували визнання недійсним спірного договору, як то усвідомлення протиправності договору, що укладався і суперечність його мети інтересам держави і суспільства, прагнення сторін або свідоме допущення настання протиправних наслідків. Крім того, під час розгляду спору господарські суди попередніх інстанцій не встановили умислу у діях відповідача за зустрічним позовом та факту обману позивача за зустрічним позовом (який, на думку позивача за зустрічним позовом, полягав у замовчуванні обставин щодо відсутності дозволу на здійснення підприємцем монтажу і пусконалагоджувальних робіт та обладнання, введення його в експлуатацію, наданні відомостей, які не відповідають дійсності, щодо технічних характеристик переоснащення наявних інженерних систем) у розумінні положень статті 230 Цивільного кодексу України при вчиненні оспорюваного договору; доказів зворотного позивачем за первісним позовом не надано. 

Оскільки (як установили суди) позивач не довів обставин, з якими положення законодавства пов'язують можливість визнання спірного договору недійсним, у задоволенні позову із заявлених позивачем за зустрічним позовом мотивів судами відмовлено правомірно. 
6. Висновки Верховного Суду
Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки правильності застосування норм матеріального і процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій (частина 7 статті 301 Господарського процесуального кодексу України).
Викладені у касаційній скарзі аргументи скаржника не можуть бути підставами для скасування оскаржених у справі судових рішень, оскільки їм вже було надано оцінку судами попередніх інстанцій, які обґрунтовано відхилили ці аргументи; вони суперечать дійсним обставинам справи і положенням законодавства, яке регулює спірні правовідносини, не спростовують обґрунтованих висновків судів, фактично зводяться до переоцінки обставин, належно та повно встановлених судами.
Разом із тим, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків господарських судів попередніх інстанцій, суд касаційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, яких у цьому випадку немає.
За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України     суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги наведені положення законодавства та обставини, установлені судами, зважаючи, що позивач за зустрічним позовом належними доказами не довів наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним спірного договору із заявлених ним мотивів, ураховуючи межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає, що оскаржені у справі судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому правових підстав для їх зміни чи скасування не вбачається. 
7. Розподіл судових витрат
7.1. Оскільки підстав для скасування постанови і рішення та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замок Лева" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.08.2018 і рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2017 у справі № 910/9677/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 Т. Б. Дроботова
Судді                                                                                                               К. М. Пільков
                                                                                                        Ю. Я. Чумак