П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
12 грудня 2018 року 
м. Київ 
Справа №685/1346/15-а
Провадження № 11-794апп18
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу Теофіпольської селищної ради Хмельницької області (далі - Селищна рада) на ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року (судді Граб Л. С., Гонтарук В. М., Біла Л. М.) у справі № 685/1346/15-а за позовом ОСОБА_3 до Селищної ради про визнання дій протиправними й скасування рішення та
ВСТАНОВИЛА:
У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Селищної ради, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо зволікання з розглядом заяви позивача про приватизацію кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 з подальшою відмовою у її задоволенні; 
- визнати незаконним та скасувати рішення (розпорядження) Селищної ради про відмову ОСОБА_3 у приватизації вказаної кімнати;
- зобов'язати відповідачанадати позивачу дозвіл на приватизацію вказаної кімнати.
Теофіпольський районний суд Хмельницької області постановою від 25 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовив. 
Вінницький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 31 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив частково: скасував постановуТеофіпольського районного суду Хмельницької області від 25 квітня 2016 року, а провадження в адміністративній справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, Селищна рада в касаційній скарзі зазначила, що суд апеляційної інстанції не дослідив усіх обставин справи та прийняв рішення з порушенням норм процесуального права. На думку скаржника, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, оскільки встановив, що на момент звернення до Селищної ради як органу приватизації із заявою про приватизацію житла у гуртожитку ОСОБА_3 фактично не проживала в гуртожитку протягом останніх п'яти років. На думку скаржника, цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. На підставі викладеного скаржник просить скасувати ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року та залишити в силі постанову Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 25 квітня 2016 року.
Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 26 жовтня 2016 року відкрив касаційне провадження в цій справі.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції цього Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У лютому 2018 року цю справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 21 червня 2018 року передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 346 КАС України, а саме у зв'язку з оскарженням учасником справи судового рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
ВеликаПалата Верховного Суду ухвалою від 30 серпня 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи згідно з пунктом 1 частини першої статті 345 КАС України.
Позивач відзиву (заперечення) на касаційну скаргу не надіслав.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення. 
Суди попередніх інстанцій установили, що рішенням Селищної ради від 20 листопада 2012 року № 14-17/2012 надано згоду на прийняття гуртожитку на АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади цього селища.
Селищна рада рішенням від 28 серпня 2013 року № 6-22/2013 залишила цілісний майновий комплекс вищезазначеного гуртожитку у статусі гуртожитку та надала дозвіл на приватизацію його житлових і нежитлових приміщень.
Рішенням Селищної ради від 05 серпня 2014 року № 17-30/2013 з метою забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитку на приватизацію був створений орган приватизації у кількості 8 осіб.
26 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до органу приватизації із заявою про передачу їй у приватну власність кімнати НОМЕР_1 у вказаному гуртожитку.
16 лютого 2015 року комісією органу приватизації Селищної ради було проведено перевірку факту постійного проживання ОСОБА_3 в гуртожитку, за результатами якої встановлено, що за свідченнями сусідів ОСОБА_3 взагалі не проживала в гуртожитку, а кімнату використовувала не для проживання, про що складено акт перевірки житлових умов.
11 березня 2015 року комісія органу приватизації на своєму засіданні вирішила рекомендувати селищному голові відмовити в наданні дозволу на приватизацію кімнати НОМЕР_1 у вказаному гуртожитку ОСОБА_3, оскільки в результаті комісійного обстеження було встановлено, що вона в гуртожитку взагалі не проживала.
08 травня 2015 року Селищна рада видала розпорядження № 44 про відмову ОСОБА_3 у приватизації кімнати НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1 як такій, що фактично не проживає в цьому гуртожитку.
Не погодившись із відмовою відповідача, ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом.
Обставини справи її учасниками під сумнів не ставляться.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, Теофіпольський районний суд Хмельницької області у постанові від 25 квітня 2016 року зазначив, що ОСОБА_3 не дотримано однієї з умов для отримання дозволу на приватизацію - фактичного проживання в гуртожитку впродовж останніх 5 років, у зв'язку із чим їй на законних підставах та обґрунтовано відмовлено в наданні дозволу на приватизацію кімнати в гуртожитку, що в подальшому надасть можливість виділити спірну кімнату іншій особі, яка потребуватиме житла. Розглядаючи справу по суті позовних вимог, суд виходив з того, що цей спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Скасовуючи постанову Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 25 квітня 2016 року та закриваючи провадження в адміністративній справі, Вінницький апеляційний адміністративний суд керувався тим, що цей спір стосується реалізації житлових прав позивача, а відтак цю справу слід розглядати в порядку цивільного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим цей висновок суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.
Як установлено матеріалами справи, ОСОБА_3 звернулася до адміністративного суду з позовом до Селищної ради про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо зволікання з розглядом її заяви про приватизацію кімнати у гуртожитку з подальшою відмовою у її задоволенні та визнання незаконним і скасування рішення (розпорядження) відповідача про відмову ОСОБА_3 у приватизації вказаної кімнати, зобов'язання Селищної ради надати позивачу дозвіл на приватизацію цієї кімнати.
Отже, цей позов подано на поновлення прав позивача у сфері житлових відносин. 
За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного судового рішення) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Згідно із частиною третьою статті 9 Житлового кодексу Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Таким чином, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, і ці наслідки пов'язані з поновленням порушеного права у сфері житлових відносин, то такі спори відносяться до захисту цивільних (житлових) прав, незалежно від участі у справі суб'єкта владних повноважень, тобто відповідача.
Ураховуючи, що цей позов направлено на поновлення прав позивача у сфері житлових відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим, а тому має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня та 03 жовтня 2018 року (справи № 806/104/16 (провадження № 11-166апп18) та № 757/37024/15-а (провадження № 11-760апп18) відповідно).
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
За нормами частини третьої статті 3 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Оскільки оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції прийнято з додержанням норм процесуального права, а правових висновків цього суду скаржник не спростував, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу Теофіпольської селищної ради Хмельницької області залишити без задоволення.
2. Ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач   О. С. Золотніков 
 
Судді:                             Н. О. Антонюк   Н. П. Лященко
 
                                      С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко
 
                                      В. В. Британчук Л. І. Рогач
 
                                      Д. А. Гудима І. В. Саприкіна
 
                                      О. Р. Кібенко О. М. Ситнік
 
                                      В. С. Князєв   В. Ю. Уркевич
 
                                      Л. М. Лобойко   О. Г. Яновська