ПОСТАНОВА
Іменем України

20 грудня 2018 року 
Київ
справа №804/7399/15
адміністративне провадження №К/9901/14907/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Кравчука В.М., Мороз Л.Л.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за касаційною скаргою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року (головуючий суддя - Сафронова С.В., судді: Чепурнов Д.В. Поплавський В.Ю.)

у справі № 804/7399/15 за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі - Відділення Фонду) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1.) про стягнення заборгованості, 

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року Відділення Фонду звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2014 році в розмірі 7879,17 грн. та пеню в розмірі 118,20 грн. за порушення встановлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій

В обґрунтування позову зазначило, що всупереч вимогам статей 19, 20 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон № 875-XІI) ФОП ОСОБА_1 не забезпечив працевлаштування інвалідів та не сплатило за це адміністративно-господарські санкції та пеню.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 4 липня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь Відділення Фонду адміністративно-господарські санкції в розмірі 7879,17 грн. та пеню за порушення термінів їх сплати в розмірі 118,20 грн.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, Відділення Фонду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції. В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що відповідачем не було виконано нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а тому відповідач повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції. 

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Вирішуючи позов суди виходили з того, що відповідно до звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за формою № 10-ПІ за 2014 рік, поданим ФОП ОСОБА_1 до Відділення Фонду, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становила 12 осіб, норматив створення робочих місць, за вимогами статті 19 Закону № 875-XІI, для працевлаштування інвалідів склав 2 робочих місця, а кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 1 особа. У зв'язку з невиконанням нормативу робочих місць (1 місце), призначених для працевлаштування інвалідів, ФОП ОСОБА_1 була нарахована адміністративно-господарська санкція в розмірі 7879,17 грн. та пеня за несвоєчасну їх сплату у розмірі 118,20 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що кількість незайнятих робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів у ФОП ОСОБА_1 складає 1 робоче місце. Відповідачем не надано доказів вчинення необхідних дій для забезпечення працевлаштування інвалідів на вказаному робочому місці, а саме: щодо створення відповідних робочих місць для працевлаштування інвалідів, подачі протягом 2014 року щомісячних звітів до центру зайнятості за формою 3-ПН щодо наявності вакансій для інвалідів, інформування громадських організацій щодо надання допомоги по працевлаштуванню інвалідів тощо. 

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та, відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідачем вжито всі належні заходи щодо працевлаштування інвалідів, що виключає підстави для застосування санкцій, передбачених статтею 20 Закону № 875-XІI.

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду та зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Закону № 875-XІI для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця.

Статтею 20 цього ж Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

З огляду на приписи статті 238 Господарського кодексу України до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, та за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, стаття 218 цього Кодексу, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відтак, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.

Відповідно до статті 18 Закону №875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів, з огляду і на приписи Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Відповідно до частини першої статті 18-1 Закону №875-XII інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний.

В силу частини третьої статті 18-1 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Апеляційним судом встановлено, що відповідачем протягом 2014 року щомісяця подавались до Дніпродзержинського міського центру зайнятості звіти про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з обмеженими можливостями за формою 3-ПН, що підтверджується копіями звітності форми 3-ПН та листом Дніпродзержинського міського центру зайнятості від 16 квітня 2015 року № 1054, відповідно до змісту якого протягом 2014 року центром було запропоновано працевлаштування до ФОП ОСОБА_1 двом особам, які відмовилися від працевлаштування.

Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню робочих місць для інвалідів, зокрема, створило робочі місця для інвалідів та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про вжиття ФОП ОСОБА_1 заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів та недопущення правопорушення, яке є підставою для застосування до нього штрафних санкцій, визначених статтею 20 Закону № 875-XІI.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на те, що доводи касаційної скарги правильності висновку апеляційного суду не спростовують, останній під час розгляду справи вірно застосував норми матеріального права та не порушив норми процесуального права, відповідно до частини першої статті 350 КАС України, підстави для скасування ухваленого ним рішення відсутні.

Керуючись статтями 345, 350, 356 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон
В.М. Кравчук
Л.Л. Мороз, 
Судді Верховного Суду