ПОСТАНОВА
Іменем України

15 січня 2019 року 
Київ
справа №461/6524/16-а
адміністративне провадження №К/9901/34974/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М., 

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Галицького районного суду міста Львова від 22.12.2016 (суддя Романюк В.Ф.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2017 (головуючий суддя Ніколін В.В., судді: Гінда О.М., Качмар В.Я.)   
у справі №461/6524/16-а за позовом ОСОБА_2 до Львівської митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправною та скасування постанови, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Львівської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови в справі про порушення митних правил від 30.09.2016 №3848/20908/16, якою позивача визнано винним у вчиненні порушення митних правил та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 8500грн.

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 22.12.2016, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2017, у задоволенні позову відмовлено. 

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій ОСОБА_2 оскаржив їх у касаційному порядку. У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Галицького районного суду міста Львова від 22.12.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2017, прийняти у справі нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування касаційної скарги позивач зазначає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення пунктів 33, 45, 50 статті 4 Митного кодексу України. На думку позивача, оскаржувані судові рішення ґрунтуються на безпідставному і недоведеному висновку, що громадянин ОСОБА_2 є резидентом України. Позивач має постійне місце проживання у Республіці Польща, громадянином якої він є. Крім того, у позивача відсутній намір проживати на території України протягом будь-якого строку, а перебування позивача в Україні зумовлено виключно метою релігійного служіння.

В свою чергу, Львівська митниця ДФС подала до суду заперечення на касаційну скаргу, де посилається на те, що твердження заявника касаційної скарги суперечить вимогам законодавства. Відповідач вказує, що згідно Митного кодексу України, резиденти - фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном. Відповідач наголошує, статтею 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - це іноземці  та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне місце проживання, якщо інше не встановлено законом. Зважаючи на викладене, митний орган вважає, що судами попередніх інстанцій вірно застосовано норми матеріального права, правильно встановлені обставини справи, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 14.01.2019 призначено попередній розгляд справи №461/6524/16-а на 15.01.2019.
Касаційний розгляд справи здійснюється у попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04.09.2016 посадовою особою митного поста «Краковець» Львівської митниці ДФС складено протокол про порушення  митних правил №3848/20908/16 щодо ОСОБА_2, у якому зафіксовано, що останній 08.04.2016 керуючи автомобілем, ввіз на митну територію України даний транспортний засіб через митний пост «Володимир-Волинський» Волинської митниці ДФС в митному режимі «транзит».
З протоколу вбачається, що станом на 04.09.2016 позивачем автомобіль за межі території України не вивозився. Згідно протоколу, у паспорті громадянина Республіки Польща ОСОБА_2 наявна відмітка  про надання йому дозволу на постійне проживання в Україні з 18.10.1999, а також пред'явлено тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні серії від 29.04.2009 КИ №039818/91629. 
На підставі вказаного протоколу відповідачем було винесено постанову у справі про порушення митних правил від 30.09.2016 №3848/20908/16, відповідно до якої, позивача визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого частиною третьою статті 470 Митного кодексу України, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян на суму 8500грн. 
Судами з'ясовано, що як вбачається з оскаржуваної постанови позивачем порушено встановленні строки транзитних перевезень, зокрема для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності одного митного органу - 5 діб). Термін вивезення (транзиту) вищевказаного автомобіля з митної території України  через митний пост «Володимир-Волинський» Волинської митниці ДФС закінчився 13.04.2016, а через зону діяльності іншого митного органу - 18.04.2016.     
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що  ОСОБА_2, як резидент,  перевищив граничний термін тимчасового ввезення транспортного засобу, встановленого  статтею 380 Митного кодексу України, більше ніж на десять діб, позивач  вчинив порушення митних правил, передбачене частиною третьою  статті 470 Митного кодексу України, а відтак, оскаржувана постанова прийнята посадовою особою на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.
Згідно частини першої статті 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред'явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.
Відповідно до положень частини першої статті 460 МК України вчинення порушень митних правил, передбачених  частиною третьою статті 469,  статтею 470,  частиною третьою статті 478,  статтею 481  цього Кодексу, внаслідок аварії, дії обставин непереборної сили або протиправних дій третіх осіб, що підтверджується відповідними документами, а також допущення у митній декларації помилок, які не призвели до неправомірного звільнення від сплати митних платежів або зменшення їх розміру, до незабезпечення дотримання заходів тарифного та/або нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, якщо такі помилки не допускаються систематично (стаття 268 цього Кодексу), не тягне за собою адміністративної відповідальності, передбаченої цим Кодексом.
Як визначено частиною третьою статті 470 МК України, перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше ніж на десять діб, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У касаційній скарзі позивач посилається на те, що останній має постійне місце проживання у Польщі, громадянином якої він є, вважається нерезидентом, тимчасове ввезення автомобіля як транспортного засобу було для особистого користування.
Однак, вказані обставини були досліджені судами попередніх інстанцій та правомірно відхилені. Суд касаційної інстанцій погоджується з такими висновками і зазначає.
Підпунктом «в» пункту 50 частини першої статті 4 МК України передбачено, що резиденти - фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.
Згідно з підпунктом «в» пункту 33 частини першої статті 4 МК України нерезиденти - фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.
Відповідно до пункту 45 частини першої статті 4 МК України постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом). Підтвердження вказаного являється відмітка в паспорті громадянина України для закордонних поїздок про перебування останнього на постійному консульському обліку, проставленою відповідним консульством України за кордоном.
Згідно підпункту «в» пункту 50 частини першої статті 4 МК України, резиденти: фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.
Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах 1 та 16 статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.
Згідно  пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні. 
Також, статус резидента в Україні визначається відповідно до положень підпункту 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України зокрема, вказано, що фізична особа - резидент - це фізична особа, яка має місце проживання в Україні.
З матеріалів справи вбачається та досліджено судами, що 29.04.2009 позивачу, громадянину Республіки Польща видано посвідку на постійне місце проживання в Україні за адресою АДРЕСА_1, яка дійсна безстроково. У паспорті громадянина Республіки Польща ОСОБА_2 також наявна відмітка про дозвіл на постійне проживання в Україні з 18.10.1999. Окрім цього, з Довідки про прописку вбачається, що ОСОБА_2 з 07.08.1998 проживає в Республіці Польща за адресою АДРЕСА_2,    довідка видана на підставі реєстру мешканців.
Підпункт 14.1.213 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає, що у разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця  постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року.
Так, згідно наявного у матеріалах справи та дослідженого судами витягу із автоматизованої системи митного оформлення «Інспектор»  (АСМО), яка функціонує в складі Єдиної автоматизованої інформаційної системи (ЄАІС) та об'єднує в собі всі програмно-технічні складові, необхідні для автоматизації процесів митного оформлення та контролю, позивач протягом 2015 року перебував разом із автомобілем на території України протягом цілого календарного року, здійснивши лише виїзд за межі території України 13.04.2015, та в цей самий день в'їзд на територію України, на якій перебував до кінця 2015 року. Протягом 2016 року в період до 04.09.2016 (до часу винесення оскаржуваної постанови) позивач перебував разом із Автомобілем на території України  протягом 235 днів, що є більшим від 183 днів, які у відповідності до положень статті 14 Податкового кодексу України є необхідними для визнання фізичної особи резидентом.
Підсумувавши викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивач перебуває на території  України у правовому статусі фізичної особи-резидента, відтак не є особою, яка в розумінні вимог статті 380 МК України може ввезти транспортний засіб у режимі «тимчасове ввезення» строком до одного року.
Натомість, повинна застосовуватись ст.381 МК, якою визначено особливості ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування з метою транзиту через митну територію України.
Так, під час судового розгляду  судами з'ясовано та не заперечується сторонами, 04.09.2016 близько 10 год. 00 хв. громадянин Республіки Польща ОСОБА_2, автомобілем марки «HONDA CIVIC», VIN НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 (країна реєстрації - Республіка Польща), прямував у приватну поїздку з України до Республіки Польща через митний пост «Краковець» Львівської митниці ДФС. 
В ході митного контролю було встановлено, що вказаний автомобіль позивачем ввезено на митну територію України 08.04.2016 через митний пост «Володимир-Волинський» Волинської митниці ДФС у митному режимі «транзит». 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 95 Митного кодексу України (далі - МК України) для автомобільного транспорту строк транзитних перевезень становить 10 діб. Частиною другою цієї статті встановлено, що до цього строку не включаються 1) час дії обставин, зазначених у статті 192 цього Кодексу; 2) час зберігання товарів під митним контролем (за умови інформування органу доходів і зборів, який контролює їх переміщення); 3) час, необхідний для здійснення інших операцій з товарами, у випадках, передбачених цим розділом (за умови інформування органу доходів і зборів, який контролює переміщення цих товарів).
Позивачем перевищено встановлений пунктом 1 частини першої статті 95 МК України 10-денний строк, що за диспозицією норми частини третьої статті 470 МК України, тягне накладення штрафу.
Документів, які б підтверджували наявність підстав для звільнення особи від відповідальності за порушення митних правил позивачем судам попередніх інстанцій не надано, такі обставини останнім не доказуються. Натомість, факт перевищення ОСОБА_2 встановленого статтею 95 МК України строку доставки автомобіля до митного органу призначення підтверджується матеріалами справи, встановлені судами та не спростований позивачем.
За таких обставин, судами попередніх при винесенні судових рішень виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки судів про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

Згідно частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та  (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Галицького районного суду міста Львова від 22.12.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2017 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
В.В. Хохуляк
Л.І. Бившева 
 Т.М. Шипуліна
Судді Верховного Суду