Постанова
Іменем України
 
18 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 644/8768/15-ц
провадження № 61-26102св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова 
від 07 червня 2017 року у складі судді Бугери О. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Піддубного Р. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, 
ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів та пені.
 
Позовна заява мотивована тим, що 14 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладений договір про надання споживчого кредиту № 11333044000 із додатковою угодою від 29 квітня 2009 року № 1 та додатковою угодою від 14 травня 2009 року № 2. За умовами договору відповідач отримав кредит у розмірі 170 370,00 доларів США та зобов'язався його повернути у встановлені строки відповідно до умов договору.
 
На забезпечення виконання зобов'язання за цим договором 14 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладені договори поруки за 
№ П-11333044000/1 та № П-11333044000/2. За умовами укладених договорів поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник.
 
Станом на 11 серпня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 становить 
69 733,44 доларів США з яких: 68 747,54 доларів США - кредитна заборгованість, проценти 985,60 доларів США, та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 73 365,47 грн. 
 
Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь суму заборгованості за кредитним договором.
 
У лютому 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про 
захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.
 
Зустрічний позов обґрунтованим тим, що запропонований банком договір не містить істотних умов, обов'язкових для такого роду договорів, передбачених вказаними нормативними актами, зокрема, щодо всіх складових та розміру витрат споживача у зв'язку з виконанням кредитних зобов'язань, щодо сукупної вартості кредиту для споживача та абсолютного значення його здорожчання для споживача, щодо реальної (ефективної) процентної ставки за кредитом. Приховані банком дані формують дійсну вартість (ціну) фінансової послуги, їх відсутність при проведенні переддоговірної роботи та в чіткому вигляді в тексті договору призвели до необізнаності споживача щодо реальної ціни фінансової послуги, а отже, порушено право позичальника на вільне волевиявлення. Ознайомившись з розрахунком позовних вимог банку позичальник зрозумів, що не укладав угоду на умовах, які в дійсності випливають із змісту кредитного договору. Серед іншого від позивача приховано, що виконання зобов'язань за кредитним договором шляхом внесення коштів на поточний рахунок для погашення кредитних зобов'язань буде супроводжуватись стягненням комісійної винагороди банка з кожної внесеної на рахунок суми коштів, а зараховані гривневі кошти будуть перераховуватись у валюту кредиту за комерційним курсом відповідача, а не офіційним курсом Національного банку України. Ці витрати утворюють прихований додатковий дохід банку та відповідно приховані додаткові витрати споживача, які збільшують сукупну вартість кредиту та реальну відсоткову ставку за кредитом для споживача. Також зазначав, що ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк» не узгоджували в письмовій формі наведені істотні умови надання послуги банківського рахунку № НОМЕР_1, отже, договір банківського рахунку не є укладеним, а відповідно до цього поточний рахунок № НОМЕР_1 не є таким, що належить ОСОБА_4
 
Крім того, позивач зазначає, що на поточні рахунки в національній валюті фізичних осіб-резидентів зараховуються кошти виключно в національній валюті, а на поточні рахунки в іноземній валюті фізичних осіб-резидентів відповідно зараховується іноземна валюта згідно із кодом класифікатора валюти, визначеного в номері поточного рахунку. Таким чином, для отримання кредиту в доларах США позичальнику мав бути відкритий у АКІБ «УкрСиббанк» поточний рахунок у доларах США; а для внесення гривневих коштів на виконання кредитних зобов'язань - поточний рахунок у національній валюті. За умовами договору про надання споживчого кредиту від 14 квітня 2008 року № 11333044000, передбачено валюта, а саме: долар США, яка має літерний код - ІІБО, та тризначний цифровий код - 840. Згідно із додатком № 1 до договору банківського рахунку: банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті; поточний рахунок у доларах США, які мають один і той же номер - № НОМЕР_1, що суперечить статті 1067 ЦК України та нормам «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою правління Національного банку України (далі - НБУ) від 12 листопада 2003 року за № 492 (зі змінами та доповненнями), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493. Фактично згідно із укладеним договором банківського рахунку для ОСОБА_4 відкритий лише один рахунок у гривні. Таким чином, посилання позивача в первісному позові на операції за рахунком № НОМЕР_1 у доларах США є безпідставними. Рахунок № НОМЕР_1 у доларах США згідно з вимогами чинного законодавства не існує, а отже, не може належати ОСОБА_4
 
Посилаючись на вказані обставини, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 просив встановити юридичний факт того, що поточний рахунок № НОМЕР_1 МФО 351005, відкритий АКІБ «УкрСиббанк», не належить фізичній особі - споживачу 
ОСОБА_4 та визнати недійсним із моменту укладення договір про надання споживчого кредиту від 14 квітня 2008 року № 11333044000, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 червня 2017 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 14 квітня 2008 року № 11333044000, що складається з кредитної заборгованості у розмірі 68 747,54 доларів США, заборгованості за процентами в розмірі 985,90 доларів США, а всього в сумі 69 733,44 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 73 365,47 грн у солідарному порядку.
 
Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 14 квітня 2008 року 
№ 11333044000, що складається з кредитної заборгованості у розмірі 
68 747,54 доларів США, заборгованості за процентами у розмірі 985,90 доларів США, а всього в сумі 69 733,44 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 73 365,47 грн у солідарному порядку.
 
Зустрічний позов ОСОБА_4 залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 погодився з умовами та підписав кредитний договір, використовував кредитні кошти, та з квітня 2008 року по серпень 2014 року сплачував заборгованість за кредитом. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткових угод до нього, позичальник фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні угоди.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 червня 2017 року залишено без змін.
 
Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
У вересні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 червня 
2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що банк свідомо вводив споживача в оману щодо надання кредиту в іноземній валюті, оскільки іноземну валюту у власність споживача не мав наміру передавати, а відповідно і поточний рахунок в іноземній валюті споживачу не відкривав. Крім того, щодо висновків судів про те, що договір містить повну інформацію щодо загальної вартості кредиту для споживача та споживачу надана інформація у повному обсязі, не підтверджені належними доказами та не відповідають фактичним обставинам справи. Також, відсутні належні докази про повідомлення боржника щодо дострокового погашення заборгованості за кредитом.
 
Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Позиція Верховного Суду
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.
 
Судом встановлено, що 14 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладений договір про надання споживчого кредиту № 11333044000, за умовами якого банк надав позичальнику кошти в сумі 170 370,00 доларів США, з терміном повернення не пізніше 13 квітня 2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом на рівні 13,35 % річних.
 
Відповідно до пункту 1.2.2 договору позичальник зобов'язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до договору, але не пізніше 13 квітня 2018 року.
 
На забезпечення вимог за вказаним кредитним договором, 14 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, а також між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 укладені договори поруки, згідно з якими поручителі взяли на себе зобов'язання відповідати перед банком у тому ж обсязі, що й ОСОБА_4, за всіма зобов'язаннями останнього за відповідним кредитним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій.
 
29 квітня 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11333044000, та 14 травня 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 11333044000, якими змінені строки сплати платежів за зобов'язаннями.
 
Кредит надавався шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 у банку (пункти 1.1, 1.5 договору).
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.
 
Згідно з статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
У статті 1052 ЦК України передбачено, що у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника достроково повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
 
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
 
За змістом частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.
 
Під час застосування положення статті 18 згаданого Закону до спірних правовідносин для судів є обов'язковим правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові у справі № 6-40цс13, згідно із яким визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
 
Аналізуючи цю правову норму можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Застосовуючи цю норму, суди наведених положень не врахували та не зазначили, на підставі яких ознак, визначених у частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», кваліфікували умови договору несправедливими і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому. Неправильне застосування норм матеріального права призвело до ухвалення касаційним судом у справі, яка переглядається, незаконного судового рішення.
 
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесною підприємницькою практикою вважається: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
 
Виходячи із загальних умов договору про надання споживчого кредиту від 14 квітня 2008 року № 11333044000, сторонами досягнуто домовленості щодо всіх умов договору, де чітко визначено всі умови кредитування, зокрема: розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди щодо усіх його істотних умов; відповідач на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував його тривалий період часу, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань. 
 
Враховуючи зазначене, позичальник не виконує умови договору про надання споживчого кредиту щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за кредитними коштами відсотків, що є підставою для солідарного стягнення заборгованості за кредитом із позичальника та поручителів, відповідно до вимог статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
 
Доводи касаційної скарги про те, що банк свідомо вводив споживача в оману щодо надання кредиту в іноземній валюті, оскільки іноземну валюту у власність споживача не мав наміру передавати, а відповідно і поточний рахунок в іноземній валюті споживачу не відкривав, не заслуговує на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про неправильність висновків судів про те, що договір містить повну інформацію щодо загальної вартості кредиту для споживача та споживачу надана інформація у повному обсязі, є безпідставними, оскільки суперечать наявним у справі доказам і спростовуються встановленими судами обставинами справи.
 
Розглядаючи зазначений спір, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що відсутні належні докази про повідомлення боржника щодо дострокового погашення заборгованості за кредитом є обґрунтованими. Разом з тим, нетримання відповідачем вимоги про дострокове погашення заборгованості не призвело до порушення прав останнього при вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки неотримання такого повідомлення не змінює обов'язку боржника по погашенню заборгованості, яка у даному випадку стягнута в судовому порядку. 
 
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Доводи касаційної скарги не містять обґрунтованих посилань на порушення судами норм матеріального чи процесуального права, що у відповідності до статті 389 ЦПК України могло б бути підставою для скасування оскаржуваних рішень судів. 
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.
 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                              О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик