ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/18478/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Львова Б.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Поліщук Ю.В.,

учасники справи:
позивач - приватне акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль",
представник позивача -  Сорокіна А.В. - адвокат (посвідчення від 25.02.2016 №КВ963) , 
відповідач -  публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",
представник  відповідача - Лисенко В.О. (свідоцтво від 26.05.2010 №3420), 

розглянув касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" (далі - Товариство)
на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2017  (суддя Головатюк Л.Д.) та
постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 (головуючий суддя - Жук Г.А., судді Мальченко А.О. і Дикунська С.Я.)
у справі №910/18478/17
за позовом Товариства 
до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія)
про визнання додаткової угоди укладеною. 

За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство  звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Компанії про визнання укладеною додаткової угоди від 18.04.16 № 11 до договору купівлі-продажу природного газу від 25.12.2014 №127/15-ПР (про укладення договору в новій редакції; далі - Додаткова угода).

В обґрунтування позову позивач посилався на приписи        статей 509, 638, 649 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 4, 67, 179-181, 187, 275-277 Господарського кодексу України (далі - ГК України), Законів України "Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу",  "Про теплопостачання",  "Про природні монополії",  "Про ринок природного газу" та стверджував, що відповідач безпідставно відхилив його пропозицію про укладення Додаткової угоди.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.12.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2018, у позові відмовлено. 
Прийняті судові акти мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки визнання укладеною Додаткової угоди, обов'язковість укладення  якої не передбачена законом, суперечить загальним засадам цивільного законодавства про свободу договору та не ґрунтується на вимогах закону. 
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Товариство звернулося з касаційною скаргою, в якій просить суд касаційної інстанції: скасувати рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у справі №910/18478/17; справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції; стягнути з Компанії  на користь  Товариства судові витрати зі сплати судового збору за подання позову, апеляційної та касаційної скарг у справі. 

За доводами касаційної  скарги:  

- висновки судів попередніх інстанцій є передчасними та необґрунтованими, оскільки зроблені без об'єктивного, повного та всебічного розгляду справи, а ґрунтуються виключно на запереченнях, наданих суду відповідачем у справі, та не відображають противагу доказів та наведених доводів позивача у справі; 
 
- судами попередніх інстанцій було порушено статті 2, 7, 13, 73, 75, 79, 236, 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), тобто норми процесуального права, а також невірно застосовано норми матеріального права, а саме: статті 509, 638, 649 ЦК України, статті 4, 67, 179-181, 187, 275-277 ГК України, положення Законів України "Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу", "Про теплопостачання", "Про природні монополії", "Про ринок природного газу", положення постанови Кабінету Міністрів України від 25.07.2012 №705 "Про визначення гарантованих постачальників природного газу", положення Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2496, розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.10.2016 №742-р "Про деякі питання опалюваного сезону 2016/17 року для забезпечення безперебійного постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії бюджетних установ, релігійних та інших організацій, надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню", положення постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 №758 "Про затвердження положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)", положення розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.05.2015 №670-р "Про порядок розрахунків за спожитий природний газ виробниками електричної енергії, які використовують природний газ для її виробництва"; 

- незважаючи на те, що Законом України "Про ринок природного газу" та Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕ від 30.09.2015 №2496, визначено, що  постачання природного газу можливе виключно на підставі договору, Компанія незаконно ухиляється від укладення Додаткової угоди, чим порушує право Товариства на доступ до газотранспортної системи; 

- умови запропонованої Товариством Додаткової угоди виконані сторонами, а саме: Компанією здійснено постачання природного газу в обсягах, визначених угодою, про що свідчать виписані та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних  податкові накладні; Товариством прийнято поставлений газ, що підтверджують акти розподілу та транспортування газу в спірний період, а також здійснено оплату вартості газу, - тобто сторонами Додаткової угоди було виконано її істотні умови, а, отже, фактично Додаткову угоду було укладено, що цілковито відповідає  вимогам статей 180, 181 ГК України та частині третій статті 631 ЦК України. 

У відзиві на касаційну скаргу Компанія заперечує проти задоволення касаційної скарги Товариства, зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та такими, що прийняті з дослідженням всіх обставин справи та у відповідності до норм, що регулюють дані правовідносини, зокрема вказує, що: Компанія здійснює діяльність з постачання природного газу відповідно до вимог чинного законодавства  України, зокрема Закону України "Про ринок природного газу", Правил постачання природного газу, актів Кабінету Міністрів України нормативного характеру, які визначають правові засади та порядок функціонування ринку природного газу України; до 01.04.2017 Компанія керувалася в своїй діяльності регуляторним урядовим актом - постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 №758 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)" (далі - Постанова №758). Відповідно до норм цього положення Компанія була визначена постачальником природного газу із спеціальними обов'язками для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями,  а також бюджетними установами та організаціями. Для всіх інших категорій споживачів, що не підпали під дію зазначеної постанови, нормами Закону України "Про ринок природного газу" запроваджені ринкові механізми співпраці з постачальниками природного газу; наведений у запропонованій Товариством  Додатковій угоді  суб'єктний склад споживачів - власне покупець, який є кінцевим споживачем, а тому він не підпадає під визначений Постановою №758 перелік споживачів, з якими відповідач зобов'язаний укладати договори та/або додаткові угоди на пролонгацію договорів постачання природного газу для власних потреб, - та просить у задоволенні касаційної скарги Товариства відмовити, а оскаржувані судові акти залишити без змін.   

У відповіді на відзив на касаційну скаргу Товариство зазначає, що вважає відзив Компанії необґрунтованим та просить задовольнити вимоги касаційної скарги Товариства  на рішення господарського суду міста Києва та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2018. 
Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій у розгляді справи з'ясовано й зазначено, зокрема, таке. 

25.12.2014 Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець) та публічним акціонерним товариством "Дніпродзержинська ТЕЦ"  (у подальшому назву змінено на  приватне акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль"; покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №127/15-ПР, відповідно до умов якого: 

- продавець зобов'язався передати покупцю у власність протягом 2015 року природний газ, ввезений на митну територію України НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець-  прийняти та оплатити природний газ на умовах, визначених договором (пункт 1.1); 

- Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє  в частині поставки природного газу з 01.01.2015 до 31.12.2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості (пункт 11.1). 
Як зазначив позивач, у грудні 2015 року розпочалася кампанія з укладення договорів постачання природного газу на наступний 2016 рік. Так, Департамент реалізації газу Компанії (структурний підрозділ відповідача) на електронну адресу позивача dcltec@atlas.dp.ua  надіслав з супровідним листом проекти договорів на певні  місяці 2016 року за категоріями споживання:
РО (виключно для виробництва теплової енергії для релігійних організацій);
БО (виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/ організаціям та іншим споживачам;
ТЕ (виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населення);
ПР (виключно для власних потреб, а не для перепродажу).
З матеріалів справи вбачається, що зазначені договори були оформлені позивачем та супровідним листом від 13.01.2016 вих. № 72/10  направлені відповідачу.
У січні 2016 року відповідач повернув позивачу підписані ним такі договори: від 21.12.2015 № 4457/16-РО-3 постачання природного газу для використання споживачем (тобто позивачем) виключно для виробництва теплової енергії для релігійних організацій; від 21.12.2015 №4456/16-БО-3 постачання природного газу для використання споживачем (тобто позивачем) виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам/організаціям та іншим споживачам; від 25.10.2016 № 4455/16-ТЕ-3  постачання природного газу для використання споживачем (тобто позивачем) виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Зазначені договори укладені зі строком дії до 31.03.2016, на підставі Постанови №758,  відповідно до якої визначено обов'язок Компанії продавати природний газ постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів та релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) за цінами, на умовах та у порядку, що визначені пунктами 9 і 10 цього Положення.
Тобто зазначені чинні договори укладені для потреб побутових споживачів та релігійних організацій.
Щодо договору постачання природного газу в 2016 році для власних потреб (тобто категорії ПР) відповідач листом від 27.01.2016 повідомив, що питання укладення цього договору розглядатиметься після ліквідації заборгованості за природний газ. 
За твердженням позивача, після 01.01.2016 постачання газу та розрахунки по ньому між сторонами не припинилися, тому з метою врегулювання договірних відносин позивач        листом від 21.04.2016 за № 835/07 звернувся до відповідача з пропозицією укласти Додаткову угоду до договору купівлі-продажу (постачання) природного газу від 25.12.2014 №127/15-ПР  (тобто категорії ПР для власних потреб) на постачання        природного газу для виробництва електричної енергії строком        на 2016        рік з врахуванням нових цін та об'єму поставленого газу. 
Проте відповідач листом від 17.05.2016 № 26-3065/1.2-16 відмовив позивачу в укладенні додаткової угоди, посилаючись на наявність заборгованості з оплати вартості газу, отриманого позивачем. 
У період, поки між позивачем та відповідачем відбувалося підписання договорів (з 01.01.2016), постачання природного газу не було припинено, оскільки з 01.01.2016 за категоріями поставок газу БО, ТЕ та РО діяли вже нові договори. В тому числі не припинилося й постачання природного газу за договором від 25.12.2014 №127/15-ПР, незважаючи на те, що він у частині поставки природного газу діяв з 01.01.2015 до 31.12.2015.
Позивач наголосив, що технологічною особливістю системи газопостачання є те, що позивач отримує природний газ у загальному потоці по трубопроводу, по якому природний газ надходить до технологічного об'єкту позивача, обладнаного комерційним вузлом обліку, та відсутність технічної можливості проводити комерційний облік спожитого природного газу окремо по кожній категорії споживачів, а також окремо по кожному із постачальників (два постачальники у розрахунковому періоді бути не може).
На переконання позивача, після 01.01.2016 Компанія  не припинила постачання природного газу за договором від 25.12.2014 № 127/15-ПР та здійснювала таке постачання протягом січня, лютого, березня, жовтня, листопада, грудня 2016 року, а Товариство (покупець) продовжувало  сплачувати вартість отриманого природного газу за цінами, встановленими Національною комісією регулювання електроенергетики та комунальних послуг.
Позивач зазначив, що "теоретично" Товариство має право споживати паливо незалежних постачальників для виробництва електричної енергії, але фактично не має змоги сплачувати його вартість, оскільки поточні кошти, отримані від продажу електричної енергії, спрямовуються безпосередньо на користь Компанії тільки як погашення заборгованості попередніх періодів.
На виконання положень розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.05.2015 №670-р "Про порядок розрахунків за спожитий природний газ виробниками електричної енергії, які використовують природний газ для її виробництва" з 01.01.2016 кожного банківського дня на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання № 26031304751194, відкритий в ОУ АГ "Ощадбанк" (МФО 305482), надходили грошові кошти від покупця електричної енергії ДП "Енергоринок", виробленої з природного газу, який призначений для власних потреб (тобто для використання під час виробництва електричної енергії). Кожного банківського дня всі кошти, що надійшли на зазначений рахунок, перенаправлялися банком на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання Компанії. Загалом з 05.01.2016 по 01.04 2016 на користь відповідача було перераховано 49 153 012,26 грн. за спожитий природний газ згідно з договором від 25.12.2014 № 127/15-ПР. Це підтверджується випискою про рух грошових коштів за період з 01.01.2016 по 01.04.2016.
Таким чином, позивач наголосив, що з 01.01.2016 не припинилося не тільки постачання природного газу за договором від 25.12.2014 № 127/15-ПР, але не припинилися й розрахунки.
У зв'язку з відмовою відповідача укласти Додаткову угоду позивач звернувся до суду з позовом у даній справі та просив суд визнати укладеною Додаткову угоду на умовах, запропонованих позивачем.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з такого:
- позивач листом від 25.01.2016 № 154/10  звернувся до відповідача з пропозицією укласти Додаткову угоду до   Договору купівлі-продажу природного газу від 25.12.2014 №127/15-ПР щодо постачання природного газу у 2016 році для власних потреб (категорії ПР); 
- листом від 27.01.2016 № 26-497/1.2-16  відповідач повідомив, що питання підписання договору постачання природного газу у 2016 році (для власних потреб) буде розглянуто компанією після ліквідації заборгованості за природний газ;
- направлений на адресу відповідача проект Додаткової угоди не був ним підписаний; 
- діяльність відповідача як постачальника природного газу із спеціальними обов'язками для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, а також бюджетними установами та організаціями до 01.04.2017 була визначена  Постановою №758, відповідно до підпункту 2 пункту 3 якої  на Компанію покладено обов'язок продавати природний газ постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів та релігійних організацій (крім обсягів, що використовуються для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) за цінами, на умовах та у порядку, що визначені пунктами 15 - 17 цієї Постанови;  
- однак пунктами 15 - 17 Постанови №758 не встановлюється обов'язок Компанії укладати зі споживачами договори на постачання природного газу для їх власних потреб та, відповідно, не встановлюється для споживачів і обов'язку укладення таких договорів саме з відповідачем; 
- виходячи із системного аналізу положень Постанови №758, вбачається виникнення у Компанії безумовного обов'язку з укладення договору в тому випадку, коли виробництво теплової енергії здійснюється для споживання населенням, релігійними організаціями та бюджетними установами, організаціями. Для всіх інших категорій споживачів, що не підпадають під дію Постанови № 758, нормами Закону України "Про ринок природного газу" запровадженні ринкові механізми співпраці з постачальниками природного газу;
- позивач просить визнати укладеною Додаткову угоду до Договору купівлі-продажу природного газу від 25.12.2014 №127/15-ПР щодо постачання природного газу у 2016 році для власних потреб (категорії ПР). Тобто на час звернення позивача з пропозицією вчинити зазначений правочин у відповідача був відсутній законодавчо закріплений обов'язок з його укладення; 
- позивачем не доведено наявності відповідного правовідношення, а саме - обов'язку відповідача щодо укладення Додаткової угоди. Позивач не довів наявності відповідного державного замовлення, не навів прямої вказівки закону, яка встановлювала  б обов'язковість укладення Додаткової угоди.
Причиною виникнення спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для спонукання відповідача укласти Додаткову угоду до Договору купівлі-продажу природного газу від 25.12.2014 №127/15-ПР щодо постачання природного газу у 2016 році для власних потреб позивача (категорії ПР).
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною третьою статті 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов'язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього. При цьому у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення, а саме - прямого законодавчого обов'язку відповідача щодо укладення договору.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу, визначає     Закон України "Про ринок природного газу".

Відповідно до пункту 8 розділу II Правил поставки природного газу постачальники із спеціальними обов'язками, на яких в установленому порядку покладений обов'язок постачати природний газ певній категорії споживачів, у тому числі в певних обсягах, не мають права відмовити таким споживачам, об'єкти яких знаходяться на закріпленій території цих постачальників, в укладенні договору постачання природного газу (з урахуванням певних обсягів та цін, якщо вони будуть встановлені для постачальника) за умови дотримання цими споживачами вимог цих Правил та чинного законодавства України.

Діяльність відповідача як постачальника природного газу із спеціальними обов'язками для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями, до 01.04.2017 була визначена      Постановою №758. 

Тобто спеціальним нормативно-правовим актом - Постановою № 758 відповідач наділений спеціальними обов'язками з постачання природного газу в розумінні статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" лише певній категорії споживачів і саме щодо такої категорії (побутові споживачі, релігійні організації, бюджетні установи) не має права відмовити позивачу в укладенні договору постачання природного газу.  Для всіх інших категорій споживачів, що не підпадали під дію зазначеної Постанови, запроваджено ринкові механізми співпраці з постачальниками природного газу.         

Проте предметом позовних вимог у цій справі є спонукання відповідача укласти Додаткову угоду до Договору купівлі-продажу природного газу від 25.12.2014 №127/15-ПР щодо постачання природного газу у 2016 році для власних потреб позивача (категорії ПР), що не охоплюється дією Постанови №758. 

Отже, прямий законодавчо встановлений обов'язок для відповідача з укладення такої Додаткової угоди відсутній. Відтак її укладення повинно відбуватися на загальних підставах, з урахуванням принципу свободи договору, про що вірно зазначили суди попередніх інстанцій. 

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією об'єднаної палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.10.2018 №910/15590/17. 

Аргументи касаційної скарги даних висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки Товариством не доведено, що на час звернення позивача до відповідача з пропозицією укласти Додаткову угоду для відповідача існував прямий законодавчо встановлений обов'язок з укладення такої Додаткової угоди.
Крім того, аргументи касаційної скарги переважно зводяться до заперечення обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями у розгляді справи, невірному тлумаченні норм законодавства і перегляду вже здійсненої названими судами оцінки доказів зі справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України). 
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційної інстанції - без змін як такої, що ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, з урахуванням встановлених цим судом фактичних обставин.  

Касаційний господарський суд погоджується з аргументами, викладеними у відзиві Компанії на касаційну скаргу, оскільки вони ґрунтуються на обставинах, встановлених у розгляді справи судами попередніх інстанцій, та відповідають нормам матеріального і процесуального права.  

У зв'язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги  та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.  

Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2018 у справі №910/18478/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                         В. Селіваненко 

Суддя                                                                                                          І. Булгакова

Суддя                                                                                                                           Б. Львов