Постанова
Іменем України
 
21 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 320/722/17-ц
провадження № 61-10210св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Стрільчука В. А., 
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідач - Міністерство внутрішніх справ України,    
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року у складі судді Купавської Н. М. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Дашковського А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) про відшкодування моральної шкоди.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у період із 1992 року по 31 січня                   2011 року він проходив військову службу у Міністерстві внутрішніх справ України. Під час проходження військової служби отримав травми та захворювання, внаслідок чого знаходиться на медичному спостереженні із 1995 року. Після проведених лікувань стан здоров'я у повному обсязі не відновився. Через захворювання змушений тривалий час знаходитися на лікарняному, проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. Згідно з випискою із акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 02 листопада 2016 року серії АВ № 0679287 йому встановлена ІІІ група інвалідності. У зв'язку із захворюваннями та травмами, отриманими під час проходження військової служби, порушено його нормальні життєві зв'язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, у нього постійно виникають складнощі у зв'язку із болем у потилиці та постійними спазмами. Він не може вільно пересуватися, після ходіння впродовж 3-4 годин перебуває у постільному режимі. Всі ці фактори позначилися на його сні, він страждає на безсоння, не може пересуватися на велику відстань без сторонньої допомоги, що ставить його у незручне становище. Він змушений витрачати кошти на відновлення здоров'я, у видачі безоплатних медикаментів йому відмовлено, путівку для проходження реабілітації отримати він також не може.
 
Із урахуванням наведеного, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь 62 350,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто із МВС України на користь   ОСОБА_2 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання судових витрат.
 
Рішення суд першої інстанції мотивоване тим, що позивачу встановлена ІІІ група інвалідності у зв'язку із травмою, пов'язаною із виконанням службових обов'язків, тому на підставі статті 17 Закону України «Про  соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 23 Цивільного кодексу України, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яка виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості оцінюється у 20 000,00 грн.
 
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу МВС України відхилено. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року залишено без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, встановивши всі обставини справи, зокрема те, що встановлена позивачеві ІІІ група інвалідності є наслідком травми, яка пов'язана із виконанням службових обов'язків, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
 
У лютому 2018 року МВС України подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня                    2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково застосували до оспорюваних правовідносин норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки дія цього закону не поширюється на позивача. У МВС України немає обов'язку із відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки останнім не доведено протиправність дій або бездіяльності відповідача, наявність причинного зв'язку між травмами позивача та протиправними діяннями відповідача, а також вини відповідача у завданні позивачеві шкоди.    
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзиву, а ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року - справу призначено до судового розгляду. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга МВС України підлягає задоволенню із таких підстав.
Судами встановлено, що ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ та наказом Управління державної служби охорони при Головному управлінні МВС України в Запорізькій області від 31 січня 2011 року № 22 о/с звільнений у запас на підставі пункту 63 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. 
 
У часткову зміну вказаного наказу 10 серпня 2011 року видано наказ № 151 о/с, відповідно до якого ОСОБА_2 необхідно вважати звільненим з органів внутрішніх справ України за пунктом 63 «б» Положення (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
 
02 листопада 2016 року ОСОБА_2  встановлена ІІІ група інвалідності у зв'язку із травмою, пов'язаною із виконанням службових обов'язків, та встановлено 50 % втрати професійної працездатності.
 
У статті 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Статтею 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.
 
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
 
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили із того, що встановлена позивачу ІІІ група інвалідності є наслідком захворювання, пов'язаного із проходженням військової служби, а тому відповідач зобов'язаний відшкодувати йому завдану моральну шкоду. 
 
Проте з таким висновком судів погодитися не можна, оскільки він є помилковим з огляду на таке. 
 
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
 
Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що причиною встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності є отриманні травми, які пов'язані із виконанням службових обов'язків. 
 
Оскільки моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, тому факт заподіяння позивачеві моральних страждань унаслідок отриманих травм є доведеним.
 
Разом з тим сам по собі факт наявності заподіяної шкоди ще не породжує обов'язку її компенсувати, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності.
 
Матеріали справи не містять доказів протиправних дій або бездіяльності відповідача, внаслідок яких позивачеві заподіяна моральна шкода у зв'язку із отриманням травм із наступним установленням інвалідності.
 
Покладаючи на відповідача обов'язок із відшкодування шкоди позивачу, суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що позивачем не доведено протиправність дій (бездіяльності) МВС України, наявність причинного зв'язку між травмами позивача, які отримані під час виконання службових обов'язків, та протиправними діяннями відповідача.
 
Таким чином, наявність шкоди у позивача не спричиняє обов'язку у відповідача щодо її компенсації, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода. А тому відсутні підстави для стягнення коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди із МВС України.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПУ України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Вищевикладене свідчить про те, що судами встановлено всі обставини справи, однак неправильно застосовано норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому оскаржувані рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення.  
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, а у відповідності до частини сьомої статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Сплачений у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 704,00 грн та у суді касаційної інстанції судовий збір у розмірі 1 280,00 грн компенсується відповідачу за рахунок держави. 
 
Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити.
 
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди відмовити.
 
Міністерству внутрішніх справ України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 704,00 грн та касаційної скарги у розмірі 1 280,00 грн компенсувати за рахунок держави. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| С. О. Погрібний
| О. В. Ступак
| Г. І. Усик