Постанова
Іменем України 
 
27 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 155/351/16-ц
провадження № 61-9841св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон», 
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 10 серпня 2016 року у складі судді Адамчук Г. М. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 13 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Лівандовської-Кочури Т. В., Федонюк С. Ю., Грушицького А. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про захист прав споживачів фінансових послуг шляхом визнання нікчемною угоди та відшкодування майнової шкоди.Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що побачивши рекламне оголошення на сайті Авторіа в мережі Інтернет, він зателефонував до відповідача з метою придбання трактора Дшимна 264Е. 12 січня 2016 року він з'явився до офісу ТОВ «ЛК «Еталон», який знаходиться в місті Тернополі, де сторони погодили умови договору лізингу. 26 листопада 2015 року ним було сплачено на рахунок відповідача 30 тис. грн, після чого сторонами було укладено договір фінансового лізингу. В обумовлений договором строк трактор не був поставлений, а в телефонному режимі представники відповідача повідомили йому про необхідність сплатити авансовий платіж в розмірі 50 процентів від вартості трактора, що складав 250 тис. грн. Відповідачем застосовано нечесну підприємницьку практику, реалізовану шляхом вчинення комплексу порушень у вигляді недобросовісної реклами та створення умов, за яких він не міг належним чином ознайомитися з деталями запропонованої лізингової послуги. Під час укладення договору не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просив стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон» на свою користь грошові кошти в сумі 30  тис. грн, сплачені в рахунок виконання нікчемного договору фінансового лізингу від 26 листопада 2015 року        № 003175. 
 
Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 10 серпня 2016 року позов задоволено. Стягнено з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 30 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є несправедливими стосовно споживача, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачу. Оспорюваний договір нотаріально не посвідчений, а тому він є нікчемним згідно з частиною першою статті 220 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) .
 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 13 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛК «Еталон» відхилено, рішення Горохівського районного суду Волинської області від 10 серпня 2016 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Спірний договір від 26 листопада 2015 року № 003175 нотаріально не посвідчений, тому є нікчемним. Висновки суду першої інстанції відповідають правовому висновку Верховного Суду України, наведеному в постанові від 16 грудня 2015 року у справі     № 6-2766цс15.
 
У жовтні 2016 року ТОВ «ЛК «Еталон» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Горохівського районного суду Волинської області від 10 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 13 жовтня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована безпідставністю висновку судів про невідповідність пункту 3.5 договору лізингу вимогам статті 808 ЦК України, оскільки цей пункт передбачає відповідальність продавця за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, що не суперечить вказаній нормі матеріального права. Посилання судів на обов'язковість нотаріального посвідчення договору є помилковими, так як укладений між сторонами договір є договором фінансового лізингу, а не договором найму (оренди) транспортного засобу, а тому не підлягав нотаріальному посвідченню. Суди дійшли необґрунтованого висновку про застосування до спірних правовідносин правового висновку Верховного Суду України, наведеного в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.
 
10 листопада 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
23 лютого 2018 року справу № 155/351/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що 26 листопада 2015 року між ТОВ «ЛК «Еталон» та       ОСОБА_4 було укладено договір фінансового лізингу № 003175, за яким ТОВ     «ЛК «Еталон» зобов'язалося передати ОСОБА_4 міні-трактор Дшинма 264Е.
 
Згідно з пунктом 3.5 договору фінансового лізингу лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його зміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.
 
Пунктом 5.1 зазначеного договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 50 (п'ятдесяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у пункті 5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.
 
У розділі 2 вказаного договору закріплено, що комісія за організацію формулюється як одноразова плата лізингогодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистриб'юторами на предмет придбання предмету лізингу, купівлю предмета лізингу, супроводження договору протягом усього строку його дії, та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов'язані із його виконанням (у тому числі не зазначені у договорі, але можуть виникнути в процесі його виконання).
 
Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі - «Комісія за Організацію»), яка розраховується у додатку № 1 до даного договору; б) авансу ціни предмета лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку № 1 до даного договору. 
 
Згідно з пунктом 8.2.3 договору ОСОБА_4 зобов'язаний сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з періодичних лізингових платежів, а ті в свою чергу з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.
 
На виконання умов зазначеного договору 26 листопада 2015 року ОСОБА_4 на рахунок ТОВ «ЛК «Еталон» було внесено оплату за товари/послуги в розмірі                 30 тис. грн, що підтверджується квитанцією від 26 листопада 2015 року                          № 0.0.467859424.1.
 
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
 
Згідно з частинами першою, дугою статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
 
Відповідно до частин першої, четвертої, п'ятої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
 
Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
 
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
 
Аналогічне положення міститься у статті 806 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 
Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (частина перша статті 227 ЦК України).
За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.
 
Правовідносини з найму (оренди) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.
 
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (стаття 759 ЦК України).
 
Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 глави 58 ЦК України та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 806 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 807 ЦК України і частини першої статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Згідно з частиною першою статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
 
Сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу (стаття 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»).
 
Тобто перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв'язку з чим договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором.
 
Таким чином, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, у той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг не передбачено.
 
За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману, зокрема, стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
 
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
 
Суди попередніх інстанцій обґрунтовано послалися на вищевказаний правовий висновок Верховного Суду України, який зроблений у подібних правовідносинах.
 
Встановивши, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений, а відтак є нікчемним, суди дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог шляхом застосування наслідків недійсності правочину.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Апеляційним судом обґрунтовано спростовано доводи відповідача про невідповідність пункту 3.5 договору фінансового лізингу вимогам статті 808 ЦК України з посиланням на те, що передбачене вказаним пунктом договору усунення лізингодавця від відповідальності за невиконання зобов'язань щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу суперечить вищезазначеній нормі матеріального права.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, є неспроможними та спростовуються вищенаведеними   вимогами закону щодо форми і змісту договору фінансового лізингу, а саме статтями 628, 799, 806 ЦК України.
 
Безпідставними є і доводи заявника про те, що законодавством не передбачено обов'язкової наявності ліцензії під час укладення договору фінансового лізингу, оскільки згідно з пунктом 4 частини першої та частиною другою статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення вказаної  діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.
 
Тобто діяльність з надання фінансових послуг може здійснюватися фінансовими установами лише після отримання відповідної ліцензії.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки виконання рішення Горохівського районного суду Волинської області          від 10 серпня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Волинської області                       від 13 жовтня 2016 року було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від від 10 листопада 2016 року, у зв'язку із залишенням оскаржуваних судових рішень без змін необхідно поновити їх виконання.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» залишити без задоволення.
 
Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 10 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Горохівського районного суду Волинської області         від 10 серпня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Волинської області                       від 13 жовтня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов