Постанова                                            
Іменем  України                                    
21 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 346/4415/16-ц
провадження № 61-19275св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - ОСОБА_2,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області 
від 03 листопада 2016 року у складі судді Димашка В. П. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Малєєва А.Ю., Васильковського В. М., Девляшевського В. А.,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» 
(далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. 
Позовна заява мотивована тим, що 26 липня 2016 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «ЛК «Еталон» договір фінансового лізингу, відповідно до якого ТОВ «ЛК «Еталон» зобов'язався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді міні трактора Dongfeng 404 cab та передати його у користування ОСОБА_1, а той у свою чергу зобов'язався періодично сплачувати за користування трактором періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 2 500 грн щомісяця (1 рік) та 3 768 грн 33 коп. щомісяця (з 2-5 роки). Договір фінансового лізингу передбачає право лізингоотримувача отримати міні трактора Dongfeng 404 cab у власність за умови повної сплати вартості трактора та інших витрат.
На виконання цього договору він сплатив товариству 30 тис. грн, однак міні трактора Dongfeng 404 cab йому так і не було передано.
Вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати договір фінансового лізингу № 004638, укладений 26 липня 2016 року між 
ТОВ «ЛК «Еталон»» та ним недійсним, стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон»» на його користь грошові кошти у сумі 30 тис. грн та судові витрати.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області 
від 03 листопада 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано договір фінансового лізингу № 004638, укладений 26 липня 2016 року між ТОВ «ЛК «Еталон»» та ОСОБА_1 недійсним. Стягнуто з 
ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_1 майно, набуте ним на виконання договору фінансового лізингу № 004638, укладеного 26 липня 2016 року, а саме грошові кошти у сумі 30 тис. грн, вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у спірному договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності суперечить положенням статті 808 ЦК України. У відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцезії) та суперечить вимогам законодавства. Крім того, сторонами договору фінансового лізингу не дотримано вимоги закону щодо нотаріального посвідчення цього договору, що тягне за собою нікчемність такого правочину.           
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛК «Еталон» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що всупереч вимогам статті 799 ЦК України договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, діяльність з надання фінансових послуг провадилась без ліцензії, відсутня істотна умова договору щодо предмета лізингу, у обсягах, визначених законом, не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу, істотно обмежені права лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві та є несправедливими відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». 
У січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ТОВ «ЛК «Еталон» в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, воно просило скасувати оскаржувані рішення судів та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. ОСОБА_1 погодився з усіма істотними умовами договору, підписавши останній (в тому числі й на кожній сторінці), написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору, погодив з менеджером компанії марку, модель та вартість предмета лізингу та частково виконав свої зобов'язання за договором, сплативши комісію за організацію. Істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін не відбулось, тому що спірним договором передбачено відповідальність за невиконання взятих на себе зобов'язань як лізингодавця так і лізингоодержувача. Суди помилково вказують на обов'язкову наявність ліцензії для здійснення послуг фінансового лізингу, натомість Нацкомфінпослуг, як єдина установа, що здійснює державне регулювання та контроль за юридичними особами, які надають фінансові послуги фінансового лізингу зазначає те, що діяльність з надання послуг фінансового лізингу не ліцензується. Договори фінансового лізингу нотаріальному посвідченню не підлягають. 
Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов. 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
10 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами встановлено, що 26 липня 2016 року ТОВ «ЛК «Еталон»» та 
ОСОБА_1 уклали договір фінансового лізингу № 004638, відповідно до якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток № 3 до цього договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі (а.с. 11-24).
Відповідно до пункту 3.1 договору предметом лізингу по цьому договору є міні трактор Dongfeng 404 cab.
Згідно із пунктом 3.2 договору вартість предмету лізингу на момент укладення даного договору та розмір авансового платежу вказується у додатку № 1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною та становить 300 тис. грн, авансовий платіж - 150 тис. грн, щомісячний платіж - 12 500 грн, комісія за організацію (10 %) - 30 тис. грн, комісія за передачу (3 %) - 9 тис. грн (а.с. 25).
На виконання умов договору лізингу ОСОБА_1 сплатив на користь 
ТОВ «ЛК «Еталон» 30 тис. грн, що підтверджується квитанцією від 26 липня 2016 (а.с. 28).
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
За змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
Відповідно до частини 1 статті 807 ЦК України і частини 1 статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Згідно з частиною першою статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 
2015 року № 6-2766цс15.
Зважаючи на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову і визнання вказаного договору фінансового лізингу недійсним, оскільки його умови суперечать положенням цивільного законодавства, зокрема його укладено за відсутності індивідуально визначеного предмету лізингу, не дотримано право лізингоодержувача на вибір постачальника предмета лізингу, істотно обмежені права лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.Сторонами не дотримано положень законодавства щодо нотаріального посвідчення вказаного правочину.
Доводи про те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню є необґрунтованими,  оскільки вони спростовуються установленими чинним законодавством вимогами щодо форми та змісту договору фінансового лізингу, а саме: статтями 628, 799, 806 ЦК України.
Також необґрунтованими є доводи відповідача про те, що законодавством не передбачено обов'язкової наявності ліцензії під час укладення договору фінансового лізингу, оскільки згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Інші обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Отже, доводи касаційної скарги ТОВ «ЛК «Еталон» висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Таким чином, судові рішення, які просить скасувати ПАТ «ЛК «Еталон», ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»  залишити без задоволення.
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області 
від 03 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                   Д. Д. Луспеник
Судді                                                                                                 О. В. Білоконь
                                                                                                            Б.І. Гулько
                                                                                                            Є.В. Синельников           
С.Ф. Хопта