Постанова
Іменем України
 
14 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа №149/260/18
провадження № 61-45146св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5
відповідач - ОСОБА_6,
треті особи - орган опіки та піклування Хмільницької міської ради Вінницької області, ОСОБА_7,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області 
від 14 травня 2018 року у складі судді Войнаревич М. Г. та постанову апеляційного суду Вінницької області від 28 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Якименко М. М., Марчук В. С., 
 
ВСТАНОВИВ :
У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: орган опіки та піклування Хмільницької міської ради Вінницької області, ОСОБА_7, у якому просила визначити місце проживання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 та надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Італійської Республіки, з малолітнім сином з 01 липня 2018 року 
до 15 червня 2019 року без згоди та супроводу батька.
Позовна заява мотивована тим, що  з 28 липня 2007 року по 12 жовтня 
2015 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 12 жовтня 2015 року розірвано. Від шлюбу мають сина ОСОБА_8, 
ІНФОРМАЦІЯ_1, який на разі навчається у 4-му класі ЗШ І-ІІІ ступенів-гімназії №1 м. Хмільника Вінницької області. З 20 травня 2011 року до 2014 року позивач перебувала на роботі в Італійській Республіці. 
21 листопада 2016 року позивача отримала офіційний дозвіл на проживання в Італійській Республіці. У серпні 2017 року позивач з дозволу відповідача забрала сина до Італійської Республіки, де він перебував до 30 вересня 
2017 року. Заначила, що дитина не мала бажання повертатись до України і самостійно виявив бажання проживати разом з позивачем та її новим чоловіком в Італійській Республіці.
Позивач указала, що на її прохання надати дозвіл на виїзд дитини відповідач безпідставно не надає згоди на проживання дитини із позивачем та на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, не наводить.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області 
від 14 травня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Вінницької області від 28 серпня 2018 року, позов задоволено частково. Надано ОСОБА_4 дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Італійської Республіки з малолітнім сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01 липня 2018 року до 15 червня 2019 року без згоди та супроводу батька. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Судові рішення мотивовані тим, що проживання та навчання в Італійській Республіки забезпечить дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю за межі України із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року, ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Зміст постанови апеляційного суду Вінницької області від 28 серпня 
2018 року свідчить про те, що заявник не оскаржував в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги про визначення місця проживання дитини разом із матір'ю, а тому Верховний Суд розглядає касаційну скаргу в межах доводів, які були предметом розгляду апеляційним судом відповідно пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України.
Касаційна скарга мотивована тим, що надання дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.
У січні 2019 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін. Зазначила, що суди оцінили докази в їх сукупності, правильно застосували норми матеріального права, дотримались процесуального закону та спір вирішили виключно в інтересах дитини, з дотриманням балансу прав обох батьків.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом установлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_6 є батьками 
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. 
Згідно довідки Хмільницького районного медичного центру «Вториної медико-санітарної допомоги) від 02 серпня 2017 року ОСОБА_8, 
2008 року народження, знаходиться на диспансерному обліку та потребує амбулаторного лікування. Діагноз «рецидивуючий обструктивний бронхіт» та існує загроза формування бронхіальної астми. Лікарем рекомендовано гірський чи морський клімат.
ОСОБА_8, навчається у 4-му класі ЗОШ І-ІІІ ступенів-гімназії №1 
м. Хмільника Вінницької області, що підтверджується довідкою відповідного закладу від 11 липня 2017 року.
19 травня 2016 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб із громадянином  Португалії - ОСОБА_9.
21 листопада 2016 року ОСОБА_4 отримала офіційний дозвіл на проживання в Італійській Республіці, що підтверджується посвідкою, яка дійсна до 14 листопада 2021 року.
Сторони матеріально забезпечені, у власності мають житло, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно.
Судом була заслухана дитина.
Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Стаття 157 СК України передбачає, що  питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. 
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. 
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. 
На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин та думки дитини, заслуханої судом, суд прийшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до Італійської Республіки із зазначенням початку і кінця  терміну конкретного одноразового виїзду, на який позивач просить видати такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків, відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Доводи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області 
від 14 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 28 серпня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      В. В. Пророк
 
      І. М. Фаловська