Постанова 
Іменем України 
 
16 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 661/5166/15-ц
провадження № 61-1615св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Новокаховської міської ради Херсонської області, державний нотаріус Новокаховської державної нотаріальної контори Татаровська Наталія Степанівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 14 липня 2016 року у складі судді Матвєєвої Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Полікарпової О. М., Вейтас І. В., Колісниченка А. Г.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Новокаховської міської ради Херсонської області, державний нотаріус Новокаховської державної нотаріальної контори Татаровська Н. С., про визнання договорів дарування недійсними. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2007 року державним нотаріусом Новокаховської міської державної нотаріальної контори Херсонської області Татаровською Н. С. посвідчено договір дарування 1/2 частини житлового  будинку № 9,   з відповідною частиною господарчих та побутових споруд по АДРЕСА_2 та договір дарування будинку садибного типу АДРЕСА_1, за якими позивач подарував належне йому нерухоме майно ОСОБА_3, законним представником якого була ОСОБА_2
 
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є онуком і донькою колишньої дружини позивача - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 після перенесеного у 1996 році субарахноїдального крововиливу отримав ІІ групу інвалідності, внаслідок чого почав страждати на церебросклероз і дисциркуляторну енцефалопатію та інші захворювання, що потягли за собою погіршення зору, потребував постійного стороннього догляду. 
 
Дружина вмовила позивача укласти з її рідною дочкою ОСОБА_2 договір довічного утримання.
 
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що не мав наміру відчужувати належне йому нерухоме майно, діяв під впливом помилки щодо правової природи угод та помилився щодо прав та обов'язків сторін. 
 
Посилаючись на положення статті 229 ЦК України та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсними договори дарування 1/2 частини будинку № 9 по АДРЕСА_2 та будинку садибного типу АДРЕСА_1, укладені 29 січня 2007 року між ним та ОСОБА_2, яка діяла від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 без застосування реституції. 
 
Справа переглядалася судами неодноразово. 
 
Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 14 липня 2016 року позов задоволено. 
 
Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини будинку АДРЕСА_2, укладений 29 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка діяла від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Новокаховської державної нотаріальної контори Татаровською Н. С. 
Визнано недійсним договір дарування будинку садибного типу № АДРЕСА_1, укладений 29 січня 2007 року між ОСОБА_1 як дарувальником та ОСОБА_2, яка діяла від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Новокаховської державної нотаріальної контори Татаровською Н. С. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не мав наміру  передавати своє нерухоме майно у власність ОСОБА_3, він помилявся щодо правової природи договорів та неправильно сприйняв фактичні обставини правочинів, а тому оскаржувані договори відповідно до статті 229 ЦК України підлягають визнанню недійсними.
 
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 25 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Радченка С. В., Вербицької Л. І., Капітан І. А., апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 14 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що воля дарувальника ОСОБА_1 на укладення оспорюваних договорів дарування відповідала його дійсним намірам щодо розпорядження власністю. Позивач не навів належних і допустимих доказів на підтвердження того, що помилка ОСОБА_1 при укладенні договорів дарування дійсно мала місце і що він помилявся щодо наслідків укладення цих правочинів.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Ткачука О. С., Висоцької В. С., Кафідової О. В., Умнової О. В., Фаловської І. М., касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Херсонської області від 25 серпня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. При вирішенні справи судам необхідно встановити, чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно з умовами договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивач особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мав на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу його твердженням про те, що спірний будинок є його єдиним місцем проживання. За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.  Під час розгляду цієї справи апеляційним судом не дотримано вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належної оцінки зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності, належним чином не перевірено доводів позивача щодо вчинення ним правочинів дарування під впливом помилки стосовно правової природи угоди, прав та обов'язків сторін, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання.     
 
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_6, відхилено, рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 14 липня 2016 року залишене без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач на час укладення оспорюваних договорів був особою похилого віку, за станом здоров'я він з дружиною потребували стороннього догляду та матеріальної допомоги, після укладання договорів дарування місця проживання не змінював, продовжував проживати у подарованій ним ОСОБА_3 частині будинку та користуватися нею, тобто фактичної передачі подарованого майна не відбулося. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови його подальшого утримання й, укладаючи спірні договори, помилявся щодо їх правової природи, прав та обов'язків, які виникнуть після їхнього укладення між сторонами.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи та не дослідили наявні в матеріалах справи докази, у зв'язку із чим ухвалили незаконні судові рішення. Так, суди не звернули увагу на те, що для укладення договорів дарування з неповнолітньою особою позивач особисто звертався до органу опіки та піклування із заявою про надання попередньої згоди на укладення з малолітнім саме договорів дарування, а не договорів утримання. Намір ОСОБА_1 укласти договори дарування з ОСОБА_3 підтверджується також рішенням Виконавчого комітету Новокаховської міської ради Херсонської області від 21 грудня 2006 року, прийнятим за наслідками розгляду його заяви з проханням надати дозвіл на вчинення правочинів стосовно нерухомого майна. Навіть якщо взяти до уваги те, що ОСОБА_1 мав намір укласти договір довічного утримання, який він ніби-то підписав, то починаючи з 2007 року по 2015 рік він не вимагав від ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 виконання умов цього договору. Оспорювані договори дарування укладено у січні 2007 року, ОСОБА_1 особисто ставив свій підпис на правочинах та у реєстрі вчинення нотаріальних дій Новокаховської державної нотаріальної контори, чим посвідчив факт отримання ним оспорюваних договорів. Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на зазначені обставини та не застосували наслідки спливу строку позовної давності. Крім того, позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договорів дарування, у зв'язку із тим, що ОСОБА_2 погрожувала виселити його та особу, з якою він проживає без реєстрації шлюбу, у випадку, якщо він буде намагатися зареєструвати місце її проживання останньої у житловому будинку № 9 по вул. Межевича у смт Дніпряни м. Нова Каховка Херсонської. На момент укладення договорів дарування 29 січня 2007 року позивачу було 59 років, недієздатним у судовому порядку він не визнавався, хвороба на яку він посилався у позовній заяві, виникла за 10 років до укладення оспорюваний правочинів. ОСОБА_1 періодично проходив лікування та оздоровлення, працював лісником, а тому не потребував сторонньої допомоги, тобто не мав наміру укладати договір довічного утримання. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Новокаховського міського суду Херсонської області. 
 
Відзиви на касаційну скаргу не подано. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає  задоволенню. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка діяла від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 будинок садибного типу АДРЕСА_1.
 
29 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка діяла від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3, також було укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_3  набув право власності на 1/2 частини будинку № 9   з відповідною частиною господарських та побутових споруд по АДРЕСА_2.
 
У пункті 9 цих договорів дарування зазначено, що під передачею дарунка за цими договорами слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваним від дарувальника ключів від будинку свідчить про те, що передача речі відбулась. 
 
Згідно зі статтею 717 ЦК Україниза договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири, позивач зазначав, що уклав спірні договори дарування унаслідок помилки, оскільки сподівався на те, що відповідач буде піклуватися про нього. Після укладення спірних договорів дарування позивач продовжував проживати у житловому будинку № 9 по АДРЕСА_2 та звернувся до суду з позовом про визнання недійсними оспорюваних правочинів лише після того, як ОСОБА_2 заборонила йому зареєструвати місце проживання у цьому будинку особи, яка з ним проживала без реєстрації шлюбу, та пообіцяла виселити його у випадку, якщо він вчинить такі дії.
 
У статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
 
Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Зі змісту укладеного між сторонами договору дарування частини житлового будинку від 29 січня 2007 року випливає, що сторони договору домовились про встановлення сервітуту, який полягає в особистому праві дарувальника ОСОБА_1 довічно безоплатно проживати у подарованій ним частині житлового будинку № 9   з відповідною частиною господарчих та побутових споруд по АДРЕСА_2.
 
Відповідно до статті 401 ЦК України сервітут - це право користування чужим майном.
 
Згідно з частиною першою статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.
 
Враховуючи передбачений сторонами договору дарування сервітут, та обставина, що позивач після укладення спірного договору продовжує проживати у подарованій ним частині житлового будинку, не вказує на недійсність правочину з підстав відсутності волі дарувальника чи помилки щодо природи спірного правочину.
 
Укладені між сторонами договори дарування не містять застережень чи вказівок про майнові зобов'язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такі договори є оплатними і суперечить вимогам статті 717 ЦК України.
 
Як на підставу позову про визнання договорів дарування недійсними ОСОБА_1 послався на те, що він помилявся щодо правової природи спірних договорів, їх умови не відповідають його внутрішній волі та вони укладені під впливом помилки.
 
Аналіз положень статей 203, 717 ЦК України свідчить про те, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
 
Наявні у матеріалах справи документи спростовують посилання позивача на помилку щодо правового характеру і наслідків для сторін спірних договорів.
 
Відповідно до довідки про склад сім'ї від 21 січня 2003 року, у житловому будинку № 9 по АДРЕСА_2 проживали: власник - ОСОБА_1, дружина власника - ОСОБА_5, дочка - ОСОБА_7 та онук - ОСОБА_3
 
Згідно із витягом з рішення Виконавчого комітету Новокаховської міської ради Херсонської області від 21 грудня 2016 року № 344, ОСОБА_1 надано дозвіл підписати у нотаріальній конторі договір дарування 1/2 частини житлового будинку № 9  по АДРЕСА_2, право користування яким має малолітній ОСОБА_3, оскільки останній набуває право власності на житло за цим договором. 
 
Згідно із заявою ОСОБА_1, поданою 29 січня 2007 року до Новокаховської міської державної нотаріальної контори, державним нотаріусом йому було роз'яснено зміст статтей 65, 74 СК України та статті 777 ЦК України та вони йому були зрозумілими. 
 
Отже, передаючи у власність малолітнього ОСОБА_3 за договорами дарування частину домоволодіння та садовий будинок, ОСОБА_1 не мав на увазі можливість отримання матеріальних благ, догляду чи іншої необхідної допомоги та не вимагав від обдарованого або його матері виконання умов договору щодо утримання. Та обставина, що ОСОБА_1 залишився проживати у подарованій ним частині житлового будинку та здійснює оплату комунальних послуг, не може свідчити про відсутність його волевиявлення на її відчуження, оскільки умова довічного проживання в подарованому домоволодінні була прописана в оспорюваному договорі дарування від 29 січня 2007 року щодо дарування частини житлового будинку № 9 по АДРЕСА_2. 
 
Крім того, дії дарувальника, що передували укладенню договорів, а саме: отримання ним дозволу органу опіки та піклування на відчуження нерухомості (шляхом дарування), а також дії після вчинення правочинів, а саме: отримання особисто копій договорів дарування у нотаріуса в 2007 році дають підстави вважати про обізнаність та цілковиту згоду на вчинення правочинів саме дарування, а не будь-яких інших. 
 
Висновок судів попередніх інстанцій про те, що незадовільний стан здоров'я позивача та його похилий вік (59 років) вплинули на його волевиявлення під час вчинення правочинів, також не знайшов свого підтвердження при дослідженні обставин справи, оскільки позивачем надано докази про тяжке захворювання, яке потягло призначення інвалідності у 1997 році, тобто за десять років до укладення оспорюваних договорів, та звернення до лікарів у 2002 та 2015 роках, тоді як за п'ять років до вчинення правочинів та через десять років після їх вчинення у 2007 році будь-яких даних про незадовільний стан здоров'я ОСОБА_1, який би міг вплинути на його волевиявлення, позивачем не надано.
 
Відповідно до довідки Комунального закладу «Центральна міська лікарня міста Нова Каховка» від 16 червня 2016 року № 01-17/904, ОСОБА_1 на обліку в психоневрологічному відділенні не значиться. 
 
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що воля дарувальника ОСОБА_1 в оспорюваних правочинах відповідала його дійсним намірам щодо розпорядження належним йому нерухомим майном. Наявність підстав, які б вказували, що договори дарування укладені внаслідок істотної помилки, при перевірці обґрунтованості позовних вимог колегією суддів не встановлено і такі підстави позивачем не доведені. 
 
З урахуванням установлених судами фактичних обставин та наданої оцінки доказам, які не потребують переоцінки, суди неправильно застосували норми матеріального права. Оскільки для визнання договорів недійсними позивач посилався на обставини, які виникли через 8 років  після укладення правочинів і не існували на момент їх вчинення, зазначене не є підставою для визнання договорів недійсними.
 
Таким чином, у порушення зазначених вище положень закону суди не врахували, що позивач розумів природу спірних правочинів, права та обов'язки сторін за договором дарування, а також наслідки вчинення цих правочинів.
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у позові. 
 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Врахувавши вищевикладене та положення підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції, крім іншого, має бути висновок про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_2, задовольнити. 
 
Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 14 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 07 грудня 2017 року скасувати.
 
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Новокаховської міської ради Херсонської області, державний нотаріус Новокаховської державної нотаріальної контори Татаровська Наталія Степанівна, про визнання договорів дарування недійсними відмовити. 
 
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 163 (три тисячі сто шістдесят три) грн 30 коп. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                Б. І. Гулько 
 
                                                                                                           Є. В. Синельников
 
                                                                                                           С.Ф. Хопта
 
                                                                                                           Ю. В. Черняк