Постанова
Іменем України
 
10 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 712/1901/17
провадження № 61-28155св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4, 
відповідач - ОСОБА_5, 
третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Фіщук ВіраЯківна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2017 року у складі судді: Токової С. Є., та рішення апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Бондаренка С. І., Храпка В. Д., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
В лютому 2017 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_7 звернулась з позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В. Я. про визнання договору дарування частини квартири недійсним. 
 
Позовна заява обґрунтована тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала позивачу та її померлому чоловікові на підставі свідоцтва про право власності в частках 1/3 та 1/6 відповідно. 06 серпня 1997 року позивач та її чоловік уклали зі своєю дочкою ОСОБА_5 договір дарування частини квартири. При укладенні договору вони вважали, що укладають договір довічного утримання, оскільки позивач хворіла та мала на меті отримувати догляд з боку відповідача. Після підписання оспорюваного договору, позивач з чоловіком продовжували проживати та сплачувати комунальні витрати. Зараз позивач оплачує всі рахунки самостійно.
 
Вказувала, що ОСОБА_5 обманним шляхом змусила укласти договір дарування, а при укладенні вказаного договору позивачка з чоловіком допустились помилки, просила суд визнати договір дарування частини квартири від 06 серпня 1997 року недійсним.
 
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладенні договору сторонами було дотримано вимоги, передбачені статті 203 ЦК України, який посвідчено приватним нотаріусом Фіщук В. Я., а також досягнуто згоди з усіх істотних умов. Укладаючи договір дарування, відповідач не брала на себе обов'язок матеріально допомагати позивачці. Наведених позивачем доказів недостатньо для висновку, що оспорюваний договір був укладений нею та її чоловіком під впливом помилки чи вони обидва були введені в оману. 
 
Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 квітня 2017 року скасовано. У задоволенні позову про визнання договору дарування частини квартири недійсним відмовлено.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання вказаного договору дарування недійсним внаслідок недоведеності позовних вимог. З часу укладення договору дарування сплинуло майже 20 років і позивач за цей період не ставила його під сумнів. Разом з тим, оспорюваний договір дарування було укладено у 1997 році, коли діяв ЦК Української РСР 1963 року. Тому обґрунтування свого рішення повинно здійснюватись на підставі чинних на момент виникнення правовідносин норм закону, а саме статей 56, 57 ЦК Української РСР 1963 року. Тому рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові з інших підстав.
 
У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, в якій просила оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. При цьому посилалася на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
 
Касаційна скарга з посиланням на статті 203, 233, 727 ЦК України 2003 року, мотивована, тим, що: ОСОБА_5 обманним шляхом змусила позивача та її померлого чоловіка укласти договір дарування частини квартири, і під час укладенні вони припустилися помилки, оскільки вважали, що укладають договір довічного утримання; відповідач та її дочка не проживають в спірній квартирі, а тому позивач не може оформити субсидію.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрите касаційне провадження у справі.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
 
Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Суди встановили, 06 серпня 1997 року між сторонами було укладено договір дарування частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_8 та ОСОБА_4 подарувала своїй дочці, ОСОБА_5, відповідно 1/6 та 1/3 частину квартири, а разом 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2, що належала їм на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації Соснівського райвиконкому міста Черкаси від 06 листопада 1996 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Фіщук В. Я. та зареєстрований в Черкаському обласному бюро технічної інвентаризації. Чоловік позивача, ОСОБА_9, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
 
При скасуванні рішення суду першої інстанції та відмові у задоволенні позову з інших підстав апеляційний суд зробив висновок, що оспорюваний договір дарування було укладено у 1997 році, коли діяв ЦК Української РСР 1963 року. Тому обґрунтування рішення повинно здійснюватись на підставі чинних на момент виникнення правовідносин норм закону, а саме статей 56, 57 ЦК Української РСР 1963 року.
 
Колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду з таких підстав. 
 
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Оскільки договір дарування було укладено у 1997 році, то спір про визнання договору недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його укладення.
 
Згідно частини першої статті 56 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент укладення договору дарування) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 56 ЦК УРСР повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.
 
Відповідно частини першої статті 57 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок обману може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.
 
Обман має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.
 
Апеляційний суд встановив, що позивач не довела підстав для визнання недійсним було укладено договору дарування частини квартири від 06 серпня 1997 року.
 
Встановивши, що відсутні підстави, передбачені в статтях 56, 57 ЦК Української РСР, для визнання недійсним договору дарування від 06 серпня 1997 року, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення апеляційного суду без змін.
 
Оскільки оскаржене рішення апеляційного суду залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         В. І. Крат
 
                                                                                                         Н.О. Антоненко
 
                                                                                                         В.І. Журавель