Постанова
Іменем України
 
18 грудня 2018 року
місто Київ
справа № 441/1259/15-ц
провадження № 61-3690св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2016 року у складі колегії суддів: Монастирецького Д. І., Шандри М. М., Шумської Н. Л.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 31 серпня 2015 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням.
Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що їй на праві власності належить житловий будинок на АДРЕСА_1. У цьому будинку зареєстрована, але фактично не проживає понад один рік її колишня невістка, ОСОБА_4, витрати з оплати та утримання будинку не несе. Позивач зазначає, що має право скористатися субсидіями на житлово-комунальні послуги, проте через те, що відповідач зареєстрована у її житловому будинку, оформити такі не може. Просить визнати відповідача такою, яка втратила право користування житлом. 
Правовою підставою позову ОСОБА_3 визначила частину другу статті 405 ЦК України.
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 03 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням (будинком) АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судового збору.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що законних підстав для проживання відповідача у спірному будинку судом не встановлено. Залишаючись зареєстрованою як за постійним місцем проживання у спірному будинку, відповідач створює перешкоди позивачу у здійсненні права власності цим будинком, відповідач не виконує обов'язки з утримання будинку та сплати комунальних послуг, як передбачено частиною другою статті 163 ЖК Української РСР.
Доводи відповідача, що вона змушена була залишити місце проживання, суд першої інстанції відхилив, оскільки з матеріалів цивільної справи про розірвання шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_6 встановлено, що чоловік наполягав на примиренні та збереженні сім'ї, проте ОСОБА_4 не погоджувалася з таким і добровільно залишила місце реєстрації, яким є спірний будинок. Її посилання на погане ставлення до неї зі сторони колишнього чоловіка не підтверджено доказами. Відповідач не спростувала доказами встановлені фактичні обставини, не надала обґрунтованих заперечень проти позову, її реєстрація у спірному будинку на момент розгляду справи є безпідставною та перешкоджає позивачу повною мірою реалізовувати право власності. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин правила статей 71, 72 ЖК Української РСР, частину другу статті 405 ЦК України.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2016 року рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовлено.
Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що суд першої інстанції, не з'ясувавши та не перевіривши, що у відповідача відсутнє інше житло, неповнолітні онучки позивача мешкають з відповідачем у чужих людей, чим порушується їхнє право на житло, дійшов передчасного висновку про задоволення позову. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції безпідставно керувався положеннями статей 71, 72, частини другої статті 163 ЖК Української РСР та статтею 391 ЦК України, оскільки за змістом статті 391 ЦК України позов про захист права власності подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном. Такий позов може бути поданий з іншими вимогами. Крім того, стаття 391 ЦК України не регулює процедуру визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, застосування якої вимагає встановлення певних фактичних обставин. Також апеляційний суд зазначив, що статті 71, 72 ЖК Української РСР можуть бути застосовані щодо житла державного або комунального фонду, а не приватного.
У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2016 року, залишити в силі рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 грудня 2015 року. Заявник зазначає, що апеляційний суд надав перевагу показанням відповідача та не взяв до уваги пояснення, відображені у рішенні суду першої інстанції. Інтереси дітей рішенням суду першої інстанції не порушені, ОСОБА_6 бере участь у їх вихованні, він як батько має рівні права у вихованні дітей, перешкоди у проживанні дітей у будинку позивачем не чиняться. Посилання апеляційного суду на неправильне застосування судом першої інстанції правил статей 71, 72 ЖК Української РСР, статті 391 ЦК України не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд мав повноваження змінити рішення суду, виключивши посилання на застосування наведених правил.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у січні 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок власником будинку на АДРЕСА_1 є позивач, ОСОБА_3
30 жовтня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстрували у Відділі РАЦС Городоцького районного управління юстиції Львівської області шлюб, актовий запис № 97.
З довідки Угрівської сільської ради Городоцького району Львівської області від 20 серпня 2015 року № 1444 та будинкової книги встановлено, що ОСОБА_4 з 28 лютого 2006 року зареєстрована в будинку АДРЕСА_1.
Відповідач зареєстрована у зазначеному будинку як особа, яка постійно проживає в ньому, проте згідно з актами, затвердженими в. о. сільського голови від 29 січня 2015 року, 27 лютого 2015 року, 27 березня 2015 року, 20 серпня 2015 року, з липня 2014 року ОСОБА_4 у зазначеному житловому будинку не проживає.
У судовому засіданні ОСОБА_4, даючи пояснення у справі, також зазначила, що з 24 липня 2014 року вона не проживає в будинку АДРЕСА_1, її місцем проживання є житло за адресою: АДРЕСА_2.
Відсутність відповідача за місцем реєстрації більше року підтвердили також в судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що позивач заявила вимогу саме про визнання відповідача такою, що втратила право користування зазначеним жилим приміщенням, як на правову підставу позову позивач посилалася на частину другу статті 405 ЦК України.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
Члени сім'ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім'ї власника житла, які пов'язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов'язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.
Відповідач у суді першої інстанції, надаючи особисті пояснення, підтвердила, що не проживає в будинку АДРЕСА_1 з 24 липня 2014 року та до часу розгляду судом першої інстанції цієї справи. Пояснила, що залишила житлове приміщення мимоволі, проте не надала судам першої та апеляційної інстанцій доказів на підтвердження доводів, що вона припинила проживання за зазначеною адресою з поважних причин, а також про примусове виселення з житла. ОСОБА_4 не зверталася до суду з позовом про усунення перешкод у користування житлом, вселення до нього.
Відповідно до правил частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд врахував, що непроживання відповідача у житловому приміщенні, яке належить на праві власності позивачу, порушує права ОСОБА_3 вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Висновки апеляційного суду, що у разі визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, порушуються права дітей, є необґрунтованими, оскільки у позові не ставиться питання про визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
Враховуючи, що ОСОБА_6, який проживає у будинку АДРЕСА_1, є батьком дітей, права малолітніх не порушені, оскільки вони мають право проживання та користування зазначеним будинком. Відповідач не надала судам першої та апеляційної інстанцій доказів щодо наявності перешкод у користуванні дітьми таким житлом.
Зважаючи на наведене, спір про право користування житловим приміщенням дітьми відповідача відсутній.
Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Зважаючи на наведене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що ОСОБА_4 понад один рік без поважних причин не проживає у спірному будинку, зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених частиною другою статті 405 ЦК України підстав для визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. 
Одночасно Верховний Суд врахував, що застосування судом першої інстанції статей 71, 72 ЖК Української РСР є неправильним, оскільки ці правила не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, зокрема щодо членів сім'ї власника майна. Встановивши, що до спірних правовідносин суд першої інстанції застосував правила статей 71, 72 ЖК Української РСР, апеляційний суд не врахував, що судом першої інстанції також застосовано і правила статті 405 ЦК України. 
Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок про скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.
Застосування судом першої інстанції правил статей 71, 72 ЖК Української РСР на правильність та законність ухваленого рішення не впливає, оскільки суд першої інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин правила частини другої статті 405 ЦК України, чим забезпечив правильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Згідно зі статтею 413 ЦПК України Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення вимог касаційної скарги, витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції підлягають відшкодуванню відповідачем на користь заявника.
Відповідно до квитанції від16 червня 2016 року № 36 ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 321, 60 грн, що і підлягає відшкодуванню.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2016 року скасувати.
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 03 грудня 2015 року залишити в силі.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 321, 60 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                              В. А. Стрільчук
 
Судді                                                                                                В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                          С. О. Погрібний
 
                                                                                                          О. В. Ступак
 
                                                                                                          Г. І. Усик