Постанова
Іменем України
14 листопада 2018 року 
м. Київ
справа № 739/272/16-ц
провадження № 61-6993св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В.А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), СтупакО. В.,                 Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2016 року у складі судді Чепурка В. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 20 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Вінгаль В. М., Харечко Л. К., 
ВСТАНОВИВ:
Улютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»                                  (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто») про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.
Позов мотивовано тим, що 29 грудня 2015 року він уклав із відповідачем договір фінансового лізингу № 002160 з додатками, предметом якого є автомобіль RenaultDuster. Умови цього договору суттєво обмежують його права, як споживача і є несправедливими, оскільки за умовами договору відповідач не відповідає перед позивачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, тощо, а це суперечить вимогам статті 808 ЦК України. Несправедливими є умови договору щодо сплати не менше 50% вартості предмета лізингу, які є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії, яка у відповідача відсутня. 
Вказаний договір підлягав нотаріальному посвідченню відповідно до вимог статті 799 ЦК України, однак зазначена умова дотримана не була, що свідчить про нікчемність укладеного договору. 
На підставі статей 203, 215, 806, 808 ЦК України, статей 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та статей 1, 6 Закону України
«Про фінансовий лізинг» ОСОБА_3 просив визнати договір фінансового лізингу недійсним і стягнути з відповідача сплачений ним адміністративний платіж у розмірі 48 000,00 грн.
Заочним рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Договір фінансового лізингу від 29 грудня 2015 року № 002160, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», визнано недійсним. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 48 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір фінансового лізингу від 29 грудня 2015 року, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, оскільки у відповідача на час його укладення була відсутня ліцензія про здійснення фінансової діяльності і нотаріальне посвідчення спірного договору не здійснювалося.
Суд першої інстанції виходив з того, що факт розірвання договору фінансового лізингу з ініціативи позивача 16 січня 2016 року не спростовує висновків суду і не є перешкодою для визнання такого договору недійсним. При вирішенні спору суд застосував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у  справі            № 6-2766цс15.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 20 вересня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» відхилено. Заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від                          06 квітня 2016 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що у договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмету лізингу та передачі цієї речі належної якості. 
Судом першої інстанції було враховано, що згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Відповідач не зареєстрований як фінансова установа та не має відповідної ліцензії, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у відповідача статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, що відповідно до частини першої статті 227 ЦК України, є самостійною підставою для визнання правочину недійсним.
У жовтні 2016 року ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» звернулося до суду з касаційною скаргою на ухвалені у справі судові рішення, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в позові. 
18 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та зупинено виконання заочного рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2016 року до закінчення касаційного провадження.
11 грудня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.
07 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій встановлено, що договір фінансового лізингу, який був укладений між сторонами, містить несправедливі умови, у відповідача відсутня ліцензія, договір нотаріально не посвідчений, проте суди не врахували та не обґрунтували свої рішення, виходячи із спеціальних норм закону, які регулюють такий вид правовідносин як фінансовий лізинг. 
Як позивач, так і відповідач, під час укладення договору були вільними в його укладенні та могли укласти договір на визначених умовах, запропонувати внести зміни до договору щодо пунктів, з якими сторони не погоджуються, або ж відмовитись вій його укладення. 
Згідно з правовим висновком, висловленим Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від                                       18 січня 2016 року у справі № 6-34141ск15, так як договір фінансового лізингу підписаний позивачем на кожній сторінці, а отже, сторони погодилися з його усіма умовами, з власної ініціативи взяли на себе певні зобов'язання за цим договором та почали їх виконувати.
Між сторонами укладено договір фінансового лізингу, а не договір про надання інших фінансових послуг, а тому відповідач не зобов'язаний  отримувати будь-який окремий дозвіл або ліцензію, що не суперечить  Положенню про надання окремих фінансових послуг юридичними особами-суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України від 22 січня 2004 року N 21 (далі - Положення). На підставі цього положення відповідач отримав довідку. Судами не розглядалося як доказ офіційне роз'яснення Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, як регулятора лізингодавця.
В оскаржуваних рішеннях суди вказують, що у відповідача відсутня ліцензія для надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, однак такий вид послуги як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є відмінним від послуг фінансового лізингу. 
Суди не звернули уваги на те, що у договорі відсутні умови, які б визначали, що продавця обирає саме лізингодавець, а отже, пункт 1.4. договору не суперечить вимогам частини першої статті 808 ЦК України. Суди у рішеннях не заперечували, що у договорі сторонами погоджено та дотримано істотні умови у розумінні статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», які є імперативними, тому відступлення від них не допускається. Судами заперечується можливість сторін домовитися про включення до договору  фінансового лізингу погодження умов, які урегульовують їх правові відносини під час виконання власних зобов'язань.
Законодавством встановлено необхідність простої письмової форми договору фінансового лізингу, яка б визначала досягнення згоди сторонами щодо усіх істотних умов договору. Нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу не вимагається. Такі правові висновки, висловлені в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від         04 червня 2014 року у справі № 6-16372св14, від 02 липня 2014 року у справі №6-19893св14 тощо.
Оскільки на час укладення договору у лізингодавця відсутній документи про реєстрацію транспортного засобу, тому нотаріальне посвідчення без придбання предмета лізингу неможливе.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 грудня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» (лізингодавець) та ОСОБА_3 (лізингоодержувач) укладено договір №002160 фінансового лізингу з додатками (далі - договір), за умовами якого предметом фінансового лізингу за цим договором є автомобіль RenaultDuster, комплектації Privilege, 1,5 л/дизель, МКПП, привід 4х4. Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність,отримати право власності на предмет лізингу та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах вказаногодоговору та згідно з положеннями чинного законодавства.
Згідно з пунктом 1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочихднів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця:адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункті 9.4 статті 9 вказаногодоговору.
Відповідно до пункту 5.7 договору на чинність цього договору не впливають будь-які обмеження або неможливість користування предметом лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних чи технічних або економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору. В таких випадках зобов'язання лізингоодержувача, в тому числі платіжні зобов'язання, залишаються чинними в повному обсязі.
Згідно з пунктами 8.2, 8.3 договору сторони погодили, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 18 749,60доларів США, що еквівалентно 474 365,00 грн. і може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця.
Відповідно до пункту 9.7 договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються завказаним договором у такому порядку: - адміністративний платіж, - авансовий платіж, - комісія за передачу предмета лізингу, - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.4 статті 9 вказаногодоговору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.6 статті 9 вказаногодоговору.
Згідноз пунктом12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в пункті 1.7 та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення.У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 грудня 2015 року позивачем сплачено адміністративний платіж у розмірі 48 000,00 грн за договором фінансового лізингу № 002160 (а. с. 8).
Переглядаючи оскаржувані судові рішення на відповідність вимогам            статті 213 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд враховує, що правовідносини, які виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».
Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи аналіз норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.
За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався тим, що договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений що в свою чергу свідчить про нікчемність такого договору відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, суд встановив порушення прав позивача укладеним договором, оскільки такий містить несправедливі умови з урахуванням тієї обставини, що договір не був нотаріально посвідчений стягнув з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 48 000,00 грн. та  визнав такий договір недійсним. Суд апеляційної інстанції не спростував висновків суду першої інстанції щодо недійсності правочину.
Верховним Судом при перевірці судових рішень з'ясовано, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної правової оцінки тому факту, що оспорюваний договір є юридично нікчемним у цілому з огляду на порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення. Зазначений договір є змішаним договором, який поєднує в собі, в тому числі ознаки договору найму транспортного засобу.
Під час ухвалення рішення Верховний Суд керується положенням частини другої статті 215 ЦК України, в якій встановлено виняток із загального правила статті 11 ЦПК України 2004 року щодо розгляду справ судом у межах заявлених особами вимог. Визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв'язку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому суд також застосовує за власною ініціативою наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано частиною п'ятою статті 216 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є нікчемним, тобто не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.
Доводи касаційної скарги, що сторони під час укладення договору були вільними в його укладенні, тому спірний договір не містить несправедливі умови не заслуговують на увагу суду, оскільки не має правового значення для вирішення конкретних спірних правовідносин, ураховуючи, що підписаний сторонами договір є нікчемним, а отже, до спірних правовідносин застосовуються наслідки недійсності нікчемного правочину.
Посилання у касаційні скарзіна те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню є безпідстаними та спростовуються установленими чинним законодавством вимогами щодо форми та змісту договору фінансового лізингу, а саме, статтями 628,799,806 ЦК України.
Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до вимог частини другої статті 220 ЦК України нотаріальне посвідчення договору не вимагається, Верховний Суд відхиляє, з огляду на викладені вище мотиви.
Посилання у касаційній скарзі щодо неврахування судами правових висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і Верховного Суду України у тотожних справах безпідставні. Верховний Суд вважає обов'язковим дотриматися правового висновку, сформульованого Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов'язковим у цій справі.
Зважаючи на наведене, висновки суду першої інстанції щодо нікчемності правочину є обґрунтованими, проте висновок про визнання його недійсним за встановлених обставин його нікчемності не відповідає нормам матеріального права.
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи, що Верховний Суд встановив неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, наявні підстави для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку про необхідність скасування заочного рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2016 року в частині визнання недійсним договору лізингу та ухвалення в цій частині рішення про відмову в позові, а також зміни правових підстав стягнення грошових коштів у розмірі 48 000,00 грн., скасування ухвали Апеляційного суду Чернігівської області від 20 вересня 2016 року.
Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року зупинено виконання рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від                                  06 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від                 20 вересня 2016 рокудо закінчення касаційного провадження, виконання судових рішень за результатами їх перегляду підлягають поновленню відповідно до вимог частини третьої статті 436 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 20 вересня 2016 року скасувати.
Заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2016 року в частині визнання недійсним договору лізингу від                29 грудня 2015 року № 002160 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання недійсним договору лізингу відмовити.
Змінити мотивувальну частину заочного рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2016 року щодо визначення правових підстав стягнення грошових коштів у розмірі 48 000, 00 грн шляхом застосування наслідків нікчемного правочину.
В іншій частині заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2016 року залишити без змін.
Поновити виконання заочного рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2016 року у незмінній його частині.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                   В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                В. О. Кузнєцов
                                                                                                            А.С. Олійник
                                                                                                             О. В. Ступак        Г. І. Усик