П О С Т А Н О В А
Іменем України
21 листопада 2018 року
м. Київ
Справа №2-780/09
Провадження № 14-397цс18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача - Гудими Д. А.,
суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В.С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.
розглянула справу за позовом ОСОБА_3 (далі також - позивач) до ОСОБА_4 (далі також - відповідач) про визнання правочину дійсним і визнання права власності на земельну ділянку,
за заявою позивача про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 грудня 2016 року (далі також - заява про перегляд судового рішення), постановленої колегією суддів у складі Гримич М. К., Висоцької В. С., Кафідової О. В.
Учасники справи :
−                   позивач: ОСОБА_3 (адвокат - ОСОБА_8);
-                   відповідач: ОСОБА_4
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.           17 серпня 2009 року позивач звернувся з позовом, в якому просив суд:
1.1.     Визнати дійсним договір від 10 липня 2001 року купівлі-продажу земельної ділянки (далі - договір купівлі-продажу), розташованої на території Новопетрівської сільської ради, площею 5,310 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (далі - земельна ділянка).
1.2.     Визнати право власності на земельну ділянку за позивачем.
2.           Мотивував позов тим, що відповідачу згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії 1У-ДП № 111264, зареєстрованим 1 червня 2001 року у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю (Мд № 4887), належала земельна ділянка, яку позивач 10 липня 2001 року придбав у відповідача за 35 000,00 грн на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у простій письмовій формі. Стверджував, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення цього договору, але кошти за земельну ділянку, яку набув позивач, одержав.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
3.           29 вересня 2009 року Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення, яким позов задовольнив повністю.
4.           Суд вважав, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, виконали його. Однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору, а тому останній може бути визнаний дійсним.
Короткий зміст рішень суду апеляційної інстанції
5.           1 квітня 2016 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив:
5.1.     Поновити йому строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.
5.2.     Скасувати це рішення як незаконне, необґрунтоване і таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
5.3.     Застосувати позовну давність.
5.4.     Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
6.           Вказав, що оскаржене рішення отримав лише у березні 2016 року.
7.           Пояснив, що у 2009 році він в усній формі домовився з позивачем про передання земельної ділянки у користування строком на 6 років за 35 000,00 грн, а ніякої купівлі-продажу ділянки 10 липня 2001 року не було.
8.           11 квітня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області постановив ухвалу, якою справу повернув до суду першої інстанції для належного оформлення. Мотивував тим, що у вступній частині оскарженого рішення стверджується про ухвалення його за участю сторін, тоді як у матеріалах справи немає журналу судового засідання та носія інформації, на який здійснювався технічний запис судового засідання.
9.           23 травня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою поновив відповідачу процесуальний строк на подання апеляційної скарги та відкрив апеляційне провадження, вказавши, що зазначені відповідачем підстави свідчать про поважність причин пропуску ним такого строку.
10.       4 липня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області рішення суду першої інстанції скасував й ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову.
11.       Мотивував тим, що оскільки договір купівлі-продажу має бути нотаріально посвідченим і зареєстрованим, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог. Апеляційний суд вказав, що до такої реєстрації договір не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін. Зазначив, що відповідач позовні вимоги визнав, а отже, відсутні докази ухилення його від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. На думку апеляційного суду, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що з 1 січня 2002 року введений і діє мораторій на продаж сільськогосподарських земель, а земельна ділянка розташована на території Новопетрівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, яка не була залучена до участі у справі.
Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції
12.       5 грудня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою залишив без змін рішення суду апеляційної інстанції.
13.       Мотивував тим, що апеляційний суд, встановивши обставини справи на підставі поданих сторонами доказів, що належним чином були оцінені, обґрунтовано вважав, що договір купівлі-продажу має бути нотаріально посвідченим і зареєстрованим; до моменту такої реєстрації він вважається неукладеним і не створює прав та обов'язків для сторін. Тому підстав для задоволення позову не було.
Короткий зміст вимог заяви про перегляд судового рішення
14.       6 листопада 2017 року позивач звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 грудня 2016 року. Просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 грудня 2016 року та залишити в силі рішення Магдалинівсього районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2009 року.
Короткий зміст ухвал Верховного Суду України та Верховного Суду
15.       22 листопада 2017 року Верховний Суд України ухвалою відкрив провадження у справі.
16.       15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року (далі - Закон України № 2147-VІІІ), яким Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України викладений у новій редакції.
17.       11 травня 2018 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду доручив фахівцям Науково-консультативної ради при Верховному Суді підготувати науковий висновок (наукові висновки) щодо застосування норми права, яка неоднаково застосована судами касаційної інстанції.
18.       31 липня 2018 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
19.       Підпункт 2 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VІІІ передбачає, що якщо цивільна справа за заявою про перегляд судових рішень Верховним Судом України відповідно до правил, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу, повинна розглядатися на спільному засіданні відповідних судових палат Верховного Суду України, така справа після її отримання Касаційним цивільним судом передається на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
20.       Згідно з абзацом 2 частини другої статті 360^2 ЦПК України у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення, якщо судове рішення оскаржується з підстав неоднакового застосування однієї і тієї самої норми права судами касаційної інстанції різної юрисдикції, справа розглядається на спільному засіданні відповідних судових палат Верховного Суду України.
21.       Враховуючи те, що заявник оскаржує судові рішення з підстав неоднакового застосування однієї норми матеріального права судами касаційної інстанції різної юрисдикції (господарської та цивільної), заява про перегляд судового рішення згідно з правилами, що діяли на час її подання, повинна була розглядатися на спільному засіданні судових палат Верховного Суду України. А тому справа на підставі підпункту 2 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VІІІ була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала заяву
22.       Заява про перегляд судового рішення подана з підстав, передбачених пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, а саме: неоднакового застосування судами касаційної інстанції статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності рішення суду касаційної інстанції у справі №2-780/09викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
23.       Позивач вказує, що поновлення строку на апеляційне оскарження особі, яка була обізнана про наслідки судового розгляду та не виявляла належної зацікавленості до справи більше 6 років, і скасування рішення суду, яке набрало законної сили та було фактично виконане, є втручанням у право власності.
24.       На підтвердження підстав подання заяви про перегляд судового рішення позивач звертає увагу на постанову Вищого господарського суду України від 15 жовтня 2015 року у справі № 15/299 та постанову Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 2-799/09 (провадження № 6-577цс17).
25.       Прикладом неоднакового застосування судами касаційної інстанції законодавства щодо втручання у право приватної власності за наслідками безпідставного поновлення судами строків на оскарження судових рішень, які набули статусу остаточних, вважає постанову Вищого господарського суду України від 15 жовтня 2015 року у справі № 15/299. У цій постанові викладений висновок про те, що можливість оскарження судових актів через значний проміжок часу, який суттєво перебільшує встановлений законом строк, означала би вихолощення права, встановленого судовим рішенням, і порушувала би принцип правової визначеності. Згідно з ним жодна зі сторін не має права вимагати відкриття провадження з метою повторного розгляду справи та постановлення у ній нового рішення. Існування різних поглядів на одне питання не є підставою для перегляду, про що, як вказує у постанові Вищий господарський суд України у справі № 15/299, неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Нелюбін проти Росії», від 2 листопада 2006 року, заява № 14502/04). Європейський суд з прав людини зазначив, що правова визначеність передбачає повагу до принципу res judicata, тобто принципу остаточності судових рішень (рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 року, заява № 52854/99). Скасування такого рішення після того, як воно набуло статусу остаточного та не підлягало оскарженню, є втручанням у право на мирне володіння майном (рішення у справі «Брумареску проти Румунії» від 28 жовтня 1999 року, заява № 28342/95).
26.       Позивач також звертає увагу на те, що 16 серпня 2017 року Верховний Суд України ухвалив постанову в аналогічній справі № 6-577цс17, в якій позивач судився з ОСОБА_9 - матір'ю відповідача у справі № 2-780/09. Вона також через 6 років після ухвалення рішення місцевим судом, на засіданні якого вона брала безпосередню участь, маючи копію судового рішення, подала заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження з метою повернення земельної ділянки, за яку отримала від позивача 35 000,00 грн на підставі укладеного у 2001 році у простій письмовій формі договору купівлі-продажу земельної ділянки. Апеляційний суд ухвалою поновив їй строк на апеляційне оскарження й ухвалив рішення про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовив позивачеві у задоволенні його касаційної скарги. Але за наслідками перегляду справи Верховний Суд України заяву позивача про перегляд судових рішень задовольнив частково: ухвалу суду касаційної інстанції, ухвалу та рішення апеляційного суду скасував, а справу передав до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги.
(2) Позиція відповідача
27.       19 грудня 2017 року відповідач подав заперечення на заяву про перегляд судового рішення та просить відмовити в її задоволенні. Мотивує тим, що рішення суду першої інстанції сфальсифіковане; про нього він дізнався лише у березні 2016 року. Вважає, що рішення апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, що встановлено і в ухвалі суду касаційної інстанції, про перегляд якої просить позивач.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів
28.       Відповідно до статті 353 ЦПК України у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення, Верховний Суд України переглядав судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим кодексом.
29.       Згідно з пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення, підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах були: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
30.       Обґрунтовуючи неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, позивач наводить постанову Вищого господарського суду України від 15 жовтня 2015 року у справі № 15/299.
31.       У цій постанові Вищий господарський суд України залишив без змін ухвалу Рівненського апеляційного господарського суду про повернення апеляційної скарги, оскільки вона подана після закінчення строку, визначеного частиною другою статті 93 ГПК України, і суд не знайшов підстав для його поновлення. Апеляційний суд зазначив, що відповідач, який був належним чином повідомлений про розгляд справи, не забезпечив участі свого представника у судовому засіданні, а тому припис абзацу 7 пункту 2 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо можливості відновлення пропущеного строку при апеляційному оскарженні судових рішень місцевих господарських судів, прийнятих до набрання чинності цим Законом, на такого відповідача не може поширюватися, оскільки вказаний припис стосується виключно тих осіб, які не брали участі у справі та стосовно яких господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки (ГПК України до набрання чинності зазначеним Законом не надавав таким особам права апеляційного оскарження судових рішень і щодо них не застосовувався преклюзивний тримісячний строк подання апеляційної скарги).Жодних доказів у розумінні статей 32 і 36 ГПК України на обґрунтування поважності причини пропуску строку на апеляційне оскарження скаржник не надав, обставини щодо поважності такого пропуску у клопотанні не навів. А факт несвоєчасного звернення із заявою до місцевого суду про видачу копії рішення (майже через сім років після його ухвалення) не є поважною причиною пропуску процесуального строку; окрім того, факт вчасного направлення копії рішення підтверджений матеріалами справи.
32.       У матеріалах справи, яку переглядає Велика Палата Верховного Суду, відсутні докази надсилання сторонам ухвал Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2009 року - про відкриття провадження у справі та від 28 серпня 2009 року - про призначення до судового розгляду. Крім того, відсутні як протокол судового засідання та технічний запис судового засідання, які би підтверджували присутність на судовому засіданні відповідача 29 вересня 2009 року, так і докази надсилання відповідачеві копії рішення суду першої інстанції. Ці порушення процесуальних норм свідчать про те, що Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області не забезпечив відповідачеві право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не роз'яснив йому прав та обов'язків сторони у справі, визначених статтею 27 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи тим судом, зокрема, права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.
33.       Проаналізувавши висновки Вищого господарського суду України, сформульовані у постанові від 15 жовтня 2015 року у справі № 15/299, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що у вказаній справі Вищий господарський суд України вирішував питання застосування норм процесуального права, а тому немає підстав для висновку про неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, які є підставою для перегляду судового рішення. Крім того, правовідносини, які впливають на застосування норм права у вказаній справі та у справі №2-780/09, не є подібними.
34.       Іншою підставою для перегляду судових рішень позивач вказує невідповідність рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
35.       У постанові від 16 серпня 2017 року у справі №2-779/09 Верховний Суд України зазначив, що поновлення пропущеного строку оскарження остаточного судового рішення без наведення відповідних причин і його подальше скасування є порушенням принципу правової визначеності та права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.Хоча саме національні суди мають ухвалювати рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. У кожному випадку вони повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.
36.       У справі № 2-780/09 суд апеляційної інстанції встановив обставини, які свідчать про те, що суд першої інстанції не забезпечив сторонам під час розгляду справи право на справедливий суд. Натомість, у справі №2-779/09 Верховний Суд України такі порушення процесуального закону не виявляв, а навпаки звернув увагу на те, що відповідач оскаржила рішення суду першої інстанції через 6 років після його ухвалення, хоча була присутньою на відповідному судовому засіданні й отримувала копію судового рішення.
37.       Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що встановлені у справах № 2-780/09 і №2-779/09 фактичні обставини, які випливають на застосування норм процесуального права, є різними.
38.       Крім того, у справі №2-779/09 Верховний Суд України вирішував питання застосування норм процесуального права. А тому немає підстав для висновку про те, що рішення суду касаційної інстанції у справі № 2-780/09 не відповідає викладеному у постанові Верховного Суду України у справі № 2-779/09 висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
39.       Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що згідно зі статтею 355 ЦПК України у редакції, що була чинною на час подання заяви про перегляд судового рішення, неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права могло бути підставою для подання заяви про перегляд судових рішень лише при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ (пункт 2 частини першої вказаної статті).
(2) Висновки за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень
40.       З огляду на оцінку наданого позивачем зразка рішення суду касаційної інстанції та висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду дійшла вважає, що у задоволенні заяви позивача про перегляд судового рішення слід відмовити.
41.       Відповідно до частини першої статті 360^5 ЦПК України у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення, суд відмовляв у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.
Керуючись підпунктами 1 та 2 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII, пунктами 1 і 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360^3, статтею 360^5 ЦПК України у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 грудня 2016 року.
Суддя-доповідач | | Д. А. Гудима
Судді: | Н. О. Антонюк | Н. П. Лященко
| С. В. Бакуліна | О. Б. Прокопенко
| В. В. Британчук | Л. І. Рогач
| В. І. Данішевська | І. В. Саприкіна
| О. С. Золотніков | О. М. Ситнік
| О. Р. Кібенко | О. С. Ткачук
| В. С. Князєв | В. Ю. Уркевич
| Л. М. Лобойко |