ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
29 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 725/3021/16-к
провадження № 51-350км17
Верховний Суд колегією суддів судової палати                                                                                              Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,        
за участю:                                                        
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 , 
прокурора                                                        ОСОБА_5 ,
захисника                                                        ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за№ 12016260020000699, за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 ,       ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Розношенського Уляновського району Кіровоградської області, жительки м. Чернівців, раніше не судимої, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частинами 1, 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі — КК), 
 
за касаційною скаргою заступника прокурора Чернівецької області на ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 5 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_7 .
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 20 жовтня 2017 року ОСОБА_7 засуджено:  
- за ч. 1 ст. 190 КК— до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин;
- за ч. 2 ст. 190 КК — до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК з урахуванням вимог ст. 72 КК за сукупністю злочинів остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. 
На підставі статей 75, 104  КК  ОСОБА_7 звільнено від призначеного їй покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та з покладенням обов`язків, передбачених ст.  76 КК.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винною в тому, що вона 26 квітня 2016 року, перебуваючи на АДРЕСА_1 , діючи умисно, протиправно, переслідуючи корисливу мету особистого збагачення, спрямовану на заволодіння чужим майном, використовуючи дружні відносини, шляхом зловживання довірою, під приводом вирішення виниклих у неї проблем із невідомою дівчиною, заволоділа золотою каблучкою вартістю 1500 грн, яка належала неповнолітній ОСОБА_8 , 2000 року народження. 
Надалі вказану каблучку ОСОБА_9 , який не був обізнаний про злочинні наміри ОСОБА_7 здав до ПТ «Ломбард «Заставно-Кредитний дім» у м. Чернівцях за грошові кошти в сумі 400 грн. 
Після вчиненого ОСОБА_7 отриманими за заставу каблучки грішми розпорядилася на власний розсуд, чим завдала потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди на суму 1500 грн. 
 
Продовжуючи свої шахрайські дії, 27 квітня 2016 року неповнолітня ОСОБА_7 , діючи умисно, протиправно, повторно, переслідуючи корисливу мету особистого збагачення, спрямовану на заволодіння чужим майном, використовуючи дружні відносини, шляхом зловживання довірою, під приводом вирішення виниклих у неї проблем із невідомою дівчиною, заволоділа ноутбуком марки «Леново» вартістю 7500 грн, який належав неповнолітній ОСОБА_8 . 
Після цього ноутбук ОСОБА_10 , який не був обізнаний про злочинні наміри ОСОБА_7 здав до ПТ «Ломбард «Заставно-Кредитний дім» за грошові кошти в сумі 1000 грн. 
ОСОБА_7 отриманими за заставу вказаного ноутбука грішми розпорядилася на власний розсуд, чим завдала потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди на суму 7500 грн.
 
Апеляційний суд Чернівецької області ухвалою від 5жовтня 2017 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за частинами 1, 2 ст. 190 КК закрив на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК)за відсутністю в її діях складу вказаних кримінальних правопорушень та невстановленням достатніх доказів доведеності винуватості й вичерпанням можливостей їх отримати.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор посилається на неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
 
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд апеляційної інстанції: 
- всупереч вимогам ст. 419 КПК, перевіряючи обставини провадження, не надав оцінку всім доказам та не навів мотивів визнання окремих доказів недопустимими, та, скасувавши вирок, не вказав, які саме статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення, що перешкодило суду прийняти законне й обґрунтоване судове рішення;
- не надав належної оцінки доказам, що підтверджують винуватість ОСОБА_7  — показанням самої обвинуваченої, потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Ці показання викладено вибірково, із виправдувальним ухилом, не проаналізовано та безпідставно відкинуто показання свідків ОСОБА_11 і матері потерпілої.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
На касаційну скаргу надійшло заперечення від захисника ОСОБА_6 .
 
У судовому засіданні прокурор підтримав скаргу, захисник вважав ухвалу законною та обґрунтованою й просив залишити її без зміни.
 
Мотиви Суду
 
У касаційній скарзі порушується питання про перевірку судових рішень у касаційному порядку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповнотою судового розгляду. Проте, зазначені обставини відповідно до вимог ст. 438 КПК не можуть бути підставою для скасування або зміни судових рішень у касаційному порядку. Крім того, згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тому доводи у скарзі прокурора в частині оцінки доказів, зокрема показань обвинуваченої, потерпілої, свідків, письмових доказів, не є предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
З матеріалів провадження вбачається, що під час розгляду провадження в апеляційній інстанції апеляційний суд перевірив матеріали справи, дослідив безпосередньо докази, на які послався у вироку суд першої інстанції, та дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження.  
Відповідно до вимог ст. 485 КПК апеляційний суд дослідив особу неповнолітньої обвинуваченої та встановив, що ОСОБА_7 з 2010 року має статус дитини-сироти, протягом навчання у ПТУ № 8 у м. Чернівцях та під час проходження виробничої практики характеризується виключно позитивно. 
Як установив апеляційний суд, органом досудового розслідування та судом першої інстанції не встановлено повно і об`єктивно фактичних обставин провадження, не спростовано позиції ОСОБА_7 , визнано належними й правдивими показання потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без надання належної правової оцінки цим показанням та стосункам цих осіб між собою, наявності між ними родинних і соціальних зв`язків. 
Також апеляційний суд проаналізував в ухвалі умови кваліфікації дій особи як шахрайства, підкресливши, що обов`язковою для цього є умова отримання майна винною особою, якщо в момент заволодіння майном вона мала на меті його привласнити, а зобов`язання не виконувати, що, на думку апеляційного суду, не було відображено у вироку.
Тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 складу інкримінованих їй злочинів.
Поряд із тим зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що суд закрив кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за частинами 1, 2 ст. 190 КК з двох підстав: відповідно до п. 2 ч. 1 КПК – за відсутністю в її діях складу вказаних кримінальних правопорушень, та п. 3 ч. 1 КПК – за невстановленням достатніх доказів доведеності винуватості і вичерпанням можливостей їх отримати.
Так, відповідно до вимог ст. 484 КПК кримінальне провадження щодо неповнолітньої особи, в тому числі, якщо кримінальне провадження здійснюється щодо декількох осіб, хоча б одна з яких є неповнолітньою, здійснюється слідчим, який спеціально уповноважений керівником органу досудового розслідування на здійснення досудових розслідувань щодо неповнолітніх.
Згідно з вимогами п. 8 ч. 1 ст. 3 КПК керівник органу досудового розслідування — начальник Головного слідчого управління, слідчого управління, відділу, відділення органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України та його заступники, які діють у межах своїх повноважень.
Як установив апеляційний суд, наказ про надання повноважень на здійснення досудового розслідування щодо неповнолітніх всупереч положенням, передбаченим статтями 3, 484 КПК, був виданий не начальником слідчого відділення, аначальником Чернівецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області. Таким чином, досудове розслідування провадження проведено без дотримання умов надання повноваження на розслідування кримінального провадження щодо неповнолітньої особи. За таких обставин, оскільки досудове розслідування здійснено слідчим, який не мав процесуального права на такі дії, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що достатні та допустимі докази доведеності винуватості ОСОБА_7 відсутні та судом вичерпано можливості для їх здобуття. 
При цьому прокурор, наводячи у скарзі доводи щодо неналежної оцінки апеляційним судом доказів, які, на думку прокурора, підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, не зазначає, яким чином зазначене вплинуло на законність прийнятого апеляційним судом рішення щодо виправдання останньої, при тому, що він не оскаржує висновки апеляційного суду в частині закриття провадження за невстановленням достатніх доказів доведеності винуватості й вичерпанням можливостей їх отримати.
З урахуванням наведеного Суд не вбачає підстав для втручання в судове рішення та погіршення становища ОСОБА_7 та погоджується з висновком апеляційного суду про необхідність закриття провадження, який узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, на зазначених в ухвалі підставах.
 
Так, у рішенні Європейського суду з прав людинивід 11 грудня 2008 року у справі «Мирилашвілі проти Росії» зазначено, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.  
Виходячи з наведеного, ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою та відповідає вимогам статті 419 КПК.
Даних, на підтвердження того, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність або допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не виявлено.
 
Таким чином, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційної скарги.
Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 5 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, касаційну скаргу прокурора — без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                              ОСОБА_3