Постанова
Іменем України
30 січня 2019 року
м. Київ
 
справа № 711/3306/17
провадження № 61-7375св18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.,               Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5, 
відповідач - Черкаська міська рада,
представник відповідач - Стойко АнатолійЮрійович,
відповідач - комунальне підприємство «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкас від 06 червня 2017 року у складі судді Позарецької С. М. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області               від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Фетісової Т. Л.,                Бородійчука В. Г., Василенко Л. І.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»                ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» Черкаської міської ради (далі - КП «СУБ «Митниця»), Черкаської міської ради про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що вона працювала двірником у КП «СУБ «Митниця», 10 листопада 2016 року була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. На день звільнення їй була нарахована заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку за 12 днів у сумі 2 195,51 грн, фактично отримала 185,30 грн, невиплата решти суми при звільненні обґрунтована відсутністю у підприємства коштів. Зазначала, що КП «СУБ «Митниця» не має основних засобів, не здійснює господарської діяльності та не може погасити заборгованість із заробітної плати, тому Черкаська міська рада як власник комунального підприємства має нести майнову відповідальність.
На підставі зазначеного ОСОБА_4 просила стягнути солідарно з відповідачів нараховану, але не виплачену заробітну плату та компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 2 010,21 грн, середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку в сумі 22 550,40 грн, інфляційні втрати в сумі 136,12 грн та відшкодування моральної шкоди у сумі 1 000,00 грн.
Рішенням  Придніпровського районного суду м. Черкас від 06 червня                    2017 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з КП «СУБ «Митниця» на користь ОСОБА_4 нараховану, але невиплачену заробітну плату у сумі 2 010,21 грн з відрахуванням обов'язкових платежів, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати у сумі 27 371,52 грн, інфляційні втрати у сумі 136,12 грн, а всього - 27 507,64 грн.
Стягнуто з КП «СУБ «Митниця» на користь ОСОБА_4 500,00 грн                               у відшкодування моральної шкоди.
У решті позову відмовлено.
Рішення суду у частині виплати заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.
Стягнуто з КП «СУБ «Митниця» в дохід держави судовий збір у сумі                    1 280,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що КП «СУБ «Митниця» при звільненні позивача не виплатило їй належні при звільненні суми від підприємства та між сторонами немає спору про розмір належних до виплати сум. На момент розгляду справи КП «СУБ «Митниця» не ліквідоване, має відокремлене майно і  несе відповідальність за своїми зобов'язаннями усім належним йому на праві господарського відання майном, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві та звільнення з посади директора КП «СУБ «Митниця» не є підставою для відмови у позові. Щодо солідарного стягнення заявлених у справі сум, суд дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 176 ЦК України територіальна громада в особі Черкаської міської ради не відповідає за зобов'язаннями створених нею юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а КП «СУБ «Митниця» несе відповідальність за невиплату колишньому працівникові заробітної плати, відповідних нарахувань та відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 04 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що закон не передбачає солідарного зобов'язання юридичної особи та її засновника відповідати за зобов'язаннями такої особи перед найманими працівниками; фактичне припинення діяльності КП «СУБ «Митниця» не є підставою для покладення зобов'язання з виплати його працівникам заробітної плати на орган місцевого самоврядування, який є засновником цього підприємства.
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкас від 06 червня                    2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 04 жовтня                     2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що солідарне виконання обов'язків декількох боржників застосовується для захисту інтересів кредитора в договірних (стаття 554, частина друга статті 1138 ЦК України) та позадоговірних правовідносинах (стаття 1190 ЦК України). На думку                    ОСОБА_5, відсутність в КЗпП України норми, яка передбачає солідарну відповідальність за порушення трудового договору підприємства та його власника, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення невиплаченої заробітної плати. Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини у справах «Sychev v. Ukraine» (заява                      № 4773/02, ЄСПЛ, 11 жовтня 2005 року), «Romashov v. Ukraine» (заява                             № 67534/01, ЄСПЛ, 27 липня 2004 року) та  порушення судами статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і свобод людини, вважає, що суди мали застосувати аналогію закону та стягнути заборгованість солідарно з Черкаської міської ради та КП «СУБ «Митниця», яке орган місцевого самоврядування контролює фінансово та адміністративно; КП «СУБ «Митниця» існує лише формально, а Черкаська міська рада як власник КП «СУБ «Митниця» може виплатити працівнику підприємства таку заборгованість безпосередньо або через здійснення організаційно-господарських повноважень щодо належного їй підприємства, зокрема, призначити директора підприємства, розпочати господарську діяльність або надати фінансову допомогу для виплати заробітної плати, або прийняти рішення про припинення комунального підприємства з визначенням правонаступника.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У квітні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження                             у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Суди встановили, що ОСОБА_4 працювала двірником в КП «СУБ «Митниця». 
Наказом від 10 листопада 2016 року № 319К ОСОБА_4 звільнено з роботи за власним бажанням на підставі статті 36 КЗпП України.
При звільненні ОСОБА_4 нараховано, але не виплачено 2 010,21 грн.
Згідно з пунктами 1.2, 1.4 та 1.6 Статуту КП «СУБ «Митниця» (далі - Статут) власником та одноосібним засновником підприємства є територіальна громада міста Черкас в особі Черкаської міської ради; підприємство є унітарним та здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм, прийнятих Черкаською міською радою, з правом найму працівників. 
Підприємство несе відповідальність за своїми зобов'язаннями усім належним його на праві господарського відання майном згідно з чинним законодавством України (пункт 3.5 Статуту).
Майно, закріплене власником за підприємством на праві господарського відання, є власністю територіальної громади міста Черкаси. Підприємство володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном, з обмеженням правомочності щодо такого майна, відповідно до чинного законодавства та цього статуту (пункт 4.3 Статуту).
Відповідно до частин першої та третьої статті 78 Господарського кодексу України (далі - ГК України) комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).
Особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом (частина десята статті 78 ГК України). 
Частинами другою та третьою статті 76 ГК України встановлено, що казенне підприємство створюється за рішенням Кабінету Міністрів України. У рішенні про створення казенного підприємства визначаються обсяг і характер основної діяльності підприємства, а також орган, до сфери управління якого входить підприємство, що створюється. Реорганізація і ліквідація казенного підприємства проводяться відповідно до вимог цього Кодексу за рішенням органу, до компетенції якого належить створення даного підприємства. Майно казенного підприємства закріплюється за ним на праві оперативного управління.
Згідно з частиною третьою статті 77 ГК України орган, до сфери управління якого входить казенне підприємство, здійснює контроль за використанням та збереженням належного підприємству майна, і має право вилучити у казенного підприємства майно, яке не використовується або використовується не за призначенням, та розпорядитися ним у межах своїх повноважень. 
Казенне підприємство відповідає за своїми зобов'язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов'язаннями казенного підприємства (частина сьома статті 77 ГК України).
Водночас частиною першою статті 176 ЦК України передбачено, що держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.
Зважаючи на викладене, випадки, в яких територіальна громада відповідає за зобов'язаннями створеної нею юридичної особи, регулюються частиною сьомою статті 77 та частиною десятою статті 78 ГК України, якими передбачено, що орган місцевого самоврядування несе субсидіарну відповідальність у разі недостатності коштів, які є у розпорядженні комунального підприємства. 
Зазначене узгоджується з правовими висновками щодо застосування норм права, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду                                від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження                             № 12-102гс18).
Крім того, Європейський суд з прав людини у пункті 62 рішення у справі «Єршова проти Російської Федерації» зазначив, що, враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства.
За викладених обставин висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що закон не передбачає відповідальності органу місцевого самоврядування за зобов'язаннями створеної нею юридичної особи не можуть вважатися правильними.
Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій не перевірили доводи  ОСОБА_4 стосовно того, що КП «СУБ «Митниця» як комунальне унітарне підприємство володіє лише комунальним майном на праві господарського відання, власних коштів не має, а невиплата їй належних коштів від підприємства пов'язана з недостатністю коштів, які є у розпорядженні комунального підприємства, яке не є ліквідованим та не перебуває у стадії припинення.
У справі необхідно встановити наявність чи відсутність підстав та умов покладення субсидіарної відповідальності за зобов'язаннями створеного нею комунального підприємства. 
Суд касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та надавати оцінку доказам.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Таким чином, суд касаційної інстанції вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, а рішення Придніпровського районного суду                          м. Черкас від 06 червня 2017 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог до Черкаської міської ради  про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 04 жовтня 2017 року у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо вирішення зазначених вимог скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкас від 06 червня 2017 року      у частині відмови у задоволенні позовних вимог до Черкаської міської ради  про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 04 жовтня 2017 року у частині залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо вирішення зазначених вимог скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
У решті рішення Придніпровського районного суду м. Черкас від 06 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | С. Ю. Мартєв
| В. В. Пророк
| І. М. Фаловська
| С. П. Штелик