Постанова
Іменем України
 
22 грудня 2018 року
місто Київ
 
справа № 428/7287/16-ц
провадження № 61-10557св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 січня 2017 року у складі судді Бароніна Д. Б. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 17 березня 2017 року у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Коновалової В. А., Коротенко Є. В.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 24 червня 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про припинення права ОСОБА_5 на аліменти від дня подання позовної заяви до суду, які стягуються із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на утримання дружини у розмірі 1/8 частини від заробітку (доходу) щомісячно протягом строку інвалідності, на підставі рішення Апеляційного суду Луганської області від 04 грудня 2012 року, посилаючись на те, що на час звернення з цим позовом відповідач не є особою, яка потребує матеріальної допомоги відповідно до частини четвертої статті 75 Сімейного кодексу України, оскільки її доходи перевищують прожитковий мінімум, встановлений Законом.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 17 березня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Припинено стягнення аліментів із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на утримання дружини в розмірі 1/8 частини від заробітку (доходу) щомісячно протягом строку інвалідності, стягнених на підставі рішення Апеляційного суду Луганської області від 04 грудня 2012 року у справі № 22ц-2545/12.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовувались тим, що оскільки щомісячний дохід відповідача ОСОБА_5 на час розгляду цієї справи змінився та складає щонайменше 2 947, 00 грн на місяць, що є вищим від прожиткового мінімуму, встановленого Законом, тому наявні підстави для задоволення вимог про припинення аліментів, стягнутих із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на підставі рішення Апеляційного суду Луганської області від 04 грудня 2012 року.
Апеляційний суд зробив висновок, що доводи апеляційної скарги за своїм змістом і суттю є запереченнями на заявлені позивачем вимоги, які були розглянуті судом першої інстанції та зазначені в оскаржуваному рішенні, зводяться до незгоди з висновками щодо оцінки доказів, що не дає підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
У касаційній скарзі, поданій засобами поштового зв'язку до Верховного Суду у січні 2018 року, ОСОБА_5 просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 17 березня 2017 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зробивши висновок про дохід ОСОБА_5 в місяць у розмірі 2 947, 00 грн, суди неправильно застосували правила частин другої та третьої статті 75 СК України, оскільки заявнику безстроково призначено ІІІ групу інвалідності, а тому за правилами статті 75 СК України ОСОБА_5 вважається непрацездатною та має право на отримання аліментів протягом усього строку інвалідності. Зважаючи на наведене, на переконання заявника, її працевлаштування не є підставою для припинення права на аліменти. Вихід на роботу зумовлений скрутним матеріальним становищем, потребою у медико-соціальній реабілітації, ефективному лікуванні заявника та малолітньої дитини.
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. На обґрунтування доводів відзиву позивач посилається на застосування до спірних правовідносин правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року, відповідно до змісту якого право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. ОСОБА_5 є працездатною відповідно до висновку МСЕК, додатково отримує пенсію у зв'язку з інвалідністю. Станом на день розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також на момент подання відзиву, заявник не є особою, яка потребує матеріальної допомого відповідно до частини четвертої статті 75 СК України.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 24 квітня 2010 року до 03 травня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народився син, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 
ОСОБА_5 відповідно до акта огляду МСЕК від 02 жовтня 2008 року, 
серії 2-20 № 083724, з 02 жовтня 2008 року встановлено ІІІ групу інвалідності та з цього часу їй призначено пенсію у зв'язку з інвалідністю.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 01 березня 2012 року у справі №2-2882/11 стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09 серпня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття. У частині позовних вимог ОСОБА_5 щодо стягнення аліментів на її утримання відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 04 грудня 2012 року зазначене рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_5 скасовано, ухвалено нове рішення. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дружини у розмірі 1/8 частини від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 09 серпня 2011 року, протягом строку інвалідності. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 травня 2012 року у справі № 1227/1426/2012 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.
Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 04 грудня 2012 року встановлено, що на момент звернення з позовом до суду ОСОБА_5 потребувала матеріальної допомоги, оскільки її дохід не забезпечував прожиткового мінімуму, встановленого у статті 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік».
Судами першої та апеляційної інстанції у цій справі встановлено, що ОСОБА_5 з 17 лютого 2016 року працює у Комунальній установі «Сєвєродонецька міська багатопрофільна лікарня», отримує заробітну плату, розмір якої становить не менше 1 600, 00 грн щомісячно. Розмір пенсії у зв'язку з інвалідністю складає 1 347, 00 грн.
Зазначені обставини не заперечувалися сторонами.
Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.
Правовідносини щодо прав та обов'язків подружжя з утримання регулюються главою 9 СК України.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За правилами частин першої та другої статті 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.
Згідно з частинами першою та третьою статті 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо один із подружжя одержує аліменти у зв'язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності.
Відповідно до частин першої та третьої статті 82 СК України право одного з подружжя на утримання, а також право на утримання, яке особа має після розірвання шлюбу, припиняється у разі поновлення його працездатності, а також реєстрації з ним повторного шлюбу. Право на утримання припиняється від дня настання цих обставин. Право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що: 1) одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги; 2) платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17, аналіз норм статей 75, 76 СК України дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.
Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена непрацездатна особа, яка не забезпечена доходом у розмірі прожиткового мінімуму на одну особу.
Підстав відступити від наведеного правового висновку Верховного Суду України не встановлено.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить з 01 січня 2016 року - 1 378, 00 грн, 
з 01 травня - 1 450, 00 грн, з 01 грудня - 1 600, 00 грн; для осіб, які втратили працездатність: з 01 січня 2016 року - 1 074, 00 грн, з 01 травня - 1 130, 00 грн, з 01 грудня - 1 247, 00 грн. 
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 01 січня 2017 року - 1 600, 00 грн, з 01 травня - 1 684, 00 грн, з 01 грудня - 1 762, 00 грн; для осіб, які втратили працездатність: з 01 січня 2017 року - 1 247, 00 грн, з 01 травня - 1 312, 00 грн, з 01 грудня - 1 373, 00 грн. 
З'ясувавши місячний дохід заявника, суди встановили, що він перевищує мінімальний прожитковий мінімум на час подання позову та розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (2 947, 00 грн), а тому відсутні правові підстави вважати, що ОСОБА_5 не забезпечена прожитковим мінімумом.
Доводи заявника, що їй необхідні додаткові витрати на медико-соціальну реабілітацію, лікування у судах першої та апеляційної інстанцій доказами не підтверджені.
Відповідно до правил частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з частинами другою-четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зважаючи на наведене, Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.
Зважаючи на наведене касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 17 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                              С. О. Погрібний

                                                                                                                        О. В. Ступак

                                                                                                                        Г. І. Усик