Постанова
Іменем України
 
21 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 161/7535/16-ц
провадження № 61-12257св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2016 року у складі судді Гриня О. М. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Лівандовської-Кочури Т. В., Федонюк С. Ю., Грушицького А. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1, однак ухиляється від надання матеріальної допомоги на її утримання. 
 
З 01 вересня 2013 року ОСОБА_1 навчається в Східноєвропейському національному університеті імені Л. Українки і потребує матеріальної допомоги.
 
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь аліменти у розмірі 1/3 усіх видів доходів щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму працездатної особи з 25 вересня 2014 року до закінчення нею навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років.
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/7 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 08 червня 2016 року і до припинення ОСОБА_1 навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач має можливість надавати доньці матеріальну допомогу, тому з відповідача відповідно до статті 199 СК України на користь позивача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/7 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця на період її навчання в Східноєвропейському національному університеті імені Лесі Українки, починаючи з 08 червня 2016 року - дати звернення із позовом до суду.
 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2016 року залишено без змін. 
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням в університеті, а відповідач має можливість надавати допомогу донці, яка продовжує навчання. Висновки суду першої інстанції узгоджуються з фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що на утриманні ОСОБА_2 знаходиться донька ОСОБА_4 І. ІНФОРМАЦІЯ_1, і він не має можливості надавати матеріальну допомогу ОСОБА_1
 
Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
05 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2
є батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Луцького міськвиконкому Волинської області 08 жовтня 1996 року (а. с. 3).
 
На підставі рішення Апеляційного суду Волинської області від 28 жовтня 2011 року відповідач сплачував аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 500 грн щомісяця, починаючи з 03 червня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття.
 
Також судами встановлено, що ОСОБА_1 є студенткою історичного факультету денної форми навчання Східноєвропейського національного університету ім. Лесі Українки. Строк навчання - з 01 вересня 2013 року до 30 червня 2017 року (а. с. 6).
 
Відповідно до довідки про доходи, виданої 25 травня 2016 року Східноєвропейським національним університетом ім. Лесі Українки, ОСОБА_1 отримувала стипендію за період з 01 липня 2015 року до квітня 2016 року включно в загальному розмірі 9 046 грн 07 коп. (а. с. 7).
 
Також встановлено, що ОСОБА_1 фактично перебуває на повному утриманні матері ОСОБА_5, проживає разом з нею.
 
Відповідач ОСОБА_2 працює комерційним директором ТзОВ «Цегельня»,  за період з 01 січня 2016 року до 01 травня 2016 року розмір його заробітної плати включно становить 7 072 грн 60 коп. (а. с. 30).
 
ОСОБА_2 не надає матеріальної допомоги на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_1
 
Відповідно до частини першої статті 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України) якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
 
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, та спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). 
 
Статтею 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 182 СК України (у редакції Закону України від 26 січня 2016 року № 936-VIII, яка була чинною на момент виникнення між спірних правовідносин) при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
 
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
 
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня 2016 року - 1 330 грн, з 01 травня - 1 399 грн, з 01 грудня - 1 544 грн.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов частково, дійшли правильного висновку про те, що оскільки відповідач з урахуванням розміру його доходу може надавати матеріальну допомогу доньці, яка продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує такої допомоги (кошти на проїзд до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження, харчування, купівлю одягу та приладдя для навчання), то з нього на користь позивача слід стягнути аліменти у розмірі 1/7 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 08 червня 2016 року і до припинення ОСОБА_1 навчання, але не довше ніж до досягнення нею 23-річного віку.
 
При цьому необхідність утримувати іншу неповнолітню дитину не виключає обов'язку відповідача надавати матеріальну допомогу позивачу, яка її потребує.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                  Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                              Б. І. Гулько

                                                                                         Є. В. Синельников

                                                                                         С. Ф. Хопта

                                                                                         Ю. В. Черняк