Постанова
Іменем  України
 
06 лютого 2019 року
м. Київ
 
справа № 466/5752/16-ц
провадження № 61-18756св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - Львівський міський центр зайнятості,
відповідач - ОСОБА_3,
представник відповідача - ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року в складі судді Свірідової В. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Шумської Н. Л.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У червні 2016 року Львівський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, за участі третьої особи - ОСОБА_5, про стягнення коштів.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 01 жовтня 2010 року звернулася до Львівського міського центру зайнятості в пошуках роботи. 08 жовтня 2010 року ОСОБА_3 надано статус безробітної та призначено виплату допомоги з безробіття та надані соціальні послуги. ОСОБА_3 виплачено допомогу з безробіття з 08 до 31 жовтня 2010 року у розмірі 379,36 грн.
Згідно з Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Львівським міським центром зайнятості встановлено, що ОСОБА_3 з 01 до 31 жовтня 2010 року була зайнятою особою, а саме працювала за цивільно-правовою угодою у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5) та отримувала дохід. Таким чином, ОСОБА_3, будучи зайнятою особою, безпідставно отримала допомогу з безробіття з 08 до 31 жовтня 2010 року в сумі 379,36 грн. Крім того, позивачем безпідставно відшкодовано дотаційні витрати на оплату праці в сумі 12 790,80 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Львівського міського центру зайнятості кошти в розмірі 13 170,16 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на час звернення 08 жовтня 2010 року до Львівського міського центру зайнятості ОСОБА_3 працювала на умовах цивільно-правового договору, тобто була зайнятою особою. При зверненні до позивача із заявою про надання статусу безробітної ОСОБА_3 надала завідомо неправдиві відомості, внаслідок чого їй надано статус безробітної та виплачено передбачені законодавством кошти за відсутності на те правових підстав.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені в справі судові рішення скасувати, справу передати до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довів факт перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_5
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Суд установив, що 08 жовтня 2010 року ОСОБА_3 звернулася до Львівського міського центру зайнятості із заявою про вирішення питання її працевлаштування, надання статусу безробітної та виплати допомоги з безробіття.
У заяві ОСОБА_3 зазначала, зокрема, що не займається жодним із видів діяльності, визначених частиною третьою статті 1 Закону України «Про зайнятість населення».
На підставі наданої заяви 08 жовтня 2010 року ОСОБА_3 надано статус безробітної та призначено виплату допомоги з безробіття.
З 08 до 31 жовтня 2010 року Львівський міський центр зайнятості виплатив ОСОБА_3 379,36 грн допомоги з безробіття.
29 жовтня 2010 року між Львівським міським центром зайнятості та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6) укладено договір про працевлаштування ОСОБА_3 на посаді менеджер зі збуту. Згідно з умовами договору центр зайнятості зобов'язався надати дотацію ФОП ОСОБА_6 на створення додаткового робочого місця для працевлаштування ОСОБА_3
01 листопада 2010 року між ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладений трудовий договір, згідно з яким відповідач була працевлаштована на посаду менеджера зі збуту.
З 01 жовтня 2010 року до 03 травня 2011 року Львівським міським центром зайнятості виплачено ФОП ОСОБА_6 дотації на працевлаштування ОСОБА_3 у розмірі 12 790,80 грн.
За результатами проведеного 18 липня 2011 року розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітній ОСОБА_3 відповідно до Законів України «Про зайнятість населення», «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» складений акт від 18 липня 2011 року № 544, в якому зазначено, що ОСОБА_3 з 01 жовтня до 31 грудня 2010 року працювала у ФОП ОСОБА_5 відповідно до укладеної між ними цивільно-правової угоди. Відповідно до акта виконаних робіт від 01 жовтня 2010 року їй була нарахована та виплачена заробітна плата в розмірі 2 736,00 грн.
Таким чином, на час звернення 08 жовтня 2010 року до Львівського міського центру зайнятості ОСОБА_3 працювала на умовах цивільно-правового договору, тобто була зайнятою особою. При зверненні до позивача із заявою про надання статусу безробітної ОСОБА_3 надала завідомо неправдиві відомості, внаслідок чого їй було надано статус безробітної та виплачено передбачені законодавством кошти за відсутності на те правових підстав.
Відповідно до частин другої, третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яка визначає права, обов'язки та відповідальність застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Пунктом 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307, передбачено, що якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується в судовому порядку.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019року у справі № 753/15556/15-ц, провадження № 14-445цс18, дійшла висновку, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. 
Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_3 на користь Львівського міського центру зайнятості допомоги з безробіття в розмірі 379,36 грн та дотаційних витрат на оплату праці у сумі 12 790,80 грн.
Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками з огляду на те, що недобросовісність ОСОБА_3 знайшла своє підтвердження, будь-яких перешкод у стягненні з неї коштів не вбачається.
Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Із постанови оперуповноваженого СДСБЕЗ Залізничного районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 29 грудня 2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_5 відомо, що ОСОБА_3 на підставі цивільно-правового договору від 01 жовтня 2010 року працювала у ОСОБА_5, яка сплачувала за неї загальнообов'язкові платежі (а. с. 23).
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 грудня 2015 року, яка є чинною, скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 червня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2015 року про задоволення позову Львівського міського центру зайнятості до ОСОБА_3 про стягнення коштів в сумі 13 170,16 грн, провадження у справі закрито, оскільки спір не належить до юрисдикції адміністративних судів (а. с. 58).
При цьому Вищий адміністративний суд України погодився з доводами судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_3 на час звернення до Львівського міського центру зайнятості працювала на умовах цивільно-правового договору, тобто була зайнятою особою. При зверненні до позивача із заявою про надання статусу безробітної нею подані неправдиві відомості, внаслідок чого за відсутності правових підстав їй надано статус безробітної, виплачено допомогу з безробіття у розмірі 379,36 грн та відшкодовано ФОП ОСОБА_6 дотаційні виплати на працевлаштування ОСОБА_3 у розмірі 12 790,80 грн.
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не укладала жодних цивільно-правових угод з ФОП ОСОБА_5 не заслуговують на увагу, оскільки факт перебування ОСОБА_3 станом на день звернення із заявою про надання статусу безробітної у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_5 підтверджено матеріалами справи, актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
При вирішенні справи суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер правовідносин між сторонами, застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання (дію) цього рішення.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.
Поновити виконання (дію) рішення  Шевченківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                                А. О. Лесько 
 
                                                                                                            С.Ю. Мартєв 
 
І. М.Фаловська 
 
С. П.Штелик