Постанова
Іменем України
 
18 грудня 2018 року
місто Київ
 
справа № 554/11489/15-ц
провадження № 61-4095св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_3,
заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області, Державне підприємство «Виробниче об'єднання «Знамя»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 25 січня 2016 року у складі судді Тімошенко Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 липня 2016 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Дряниці В. І., Кривчун Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області 
(далі - ДВС у Полтавській області) щодо виконання судового наказу Октябрського районного суду м. Полтави від 13 червня 2013 року 
№ 2-н/554/904/2013 року про стягнення з Державного підприємства «Виробниче об'єднання «Знамя» (далі - ДП «ВО «Знамя», державне підприємство) на користь ОСОБА_4 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 2 647, 14 грн, правонаступником якої він є. Бездіяльність полягає у невиконанні зазначеного судового рішення впродовж передбаченого частиною другою статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» шестимісячного строку.
Вимоги скарги обґрунтовувались тим, що 18 серпня 2015 року у відповідь на свою скаргу на бездіяльність державного виконавця він отримав відповідь від начальника ДВС у Полтавській області Кругового С. В., в якій надано звіт про хід виконання рішення й проведення виконавчих дій у справі та зазначено, що строк виконання зведеного виконавчого провадження передбачений статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження». Заявник вважає цю відповідь такою, що не відповідає нормам закону та порушує його права, оскільки в результаті незаконної бездіяльності державної виконавчої служби затягується виконання рішення суду.
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 25 січня 2016 року у задоволенні скарги відмолено. 
Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалась тим, що дії державного виконавця ДВС у Полтавській області з виконання судового наказу 
від 13 червня 2013 року № 2-н/554/904/2013 року є правомірними, оскільки виконавче провадження з його виконання приєднано до зведеного виконавчого провадження № 32394077, яке об'єднує 606 виконавчих проваджень про стягнення з ДП «ВО «Знамя» заборгованості на користь фізичних, юридичних осіб та держави в розмірі 18 923 886, 46 грн, з яких 525 виконавчих проваджень про стягнення заборгованості із заробітної плати на суму 4 203 216, 02 грн, які відносяться до третьої черги задоволення вимог стягувачів, визначеної статтею 44 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до положень частини другої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа, а тому, враховуючи викладені обставини виконання судового наказу, правонаступником стягнення за яким є заявник, підстави для задоволення скарги відсутні.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 липня 2016 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що доводи заявника щодо бездіяльності органу державної виконавчої служби спростовуються тим, що в рамках зведеного виконавчого провадження ДВС у Полтавській області проводяться заходи із примусового виконання рішень, зокрема накладено арешт на майно та кошти. Кошти, які стягуються з рахунків боржника та які надходять від реалізації майна боржника, перераховуються на рахунок погашення заборгованості із виплати заробітної плати в порядку черговості, визначеного статтею 44 Закону України «Про виконавче провадження». На час розгляду скарги погашалися вимоги стягувачів, що пред'явили виконавчі документи станом на 16 листопада 2012 року.
Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції під час повідомлення заявника допустив помилку у назві міста в його адресі, внаслідок чого судова повістка повернута у зв'язку з непроживанням особи, втім ця обставина не є підставою для скасування ухвали районного суду, постановленої по суті скарги, висновки якої відповідають встановленим обставинам та нормам права, що регулюють спірні правовідносини.
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, постановити окрему ухвалу щодо помилок допущених судами першої та апеляційної інстанцій.
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди неправильно ототожнили строк зведеного виконавчого провадження та виконавчого провадження, яке входить до складу зведеного виконавчого провадження. Законодавство України не містить строків виконання зведеного виконавчого провадження. На переконання заявника, поза увагою судів залишилось те, що за наслідком розгляду його скарги від 18 липня 2015 року начальник ДВС у Полтавській області Круговий С. В. не виніс постанову про задоволення чи відмову у скарзі, а лише надав звіт про хід виконання рішення і проведення виконавчих дій, чим порушив вимоги частини восьмої статті 82 Закону України «
Про виконавче провадження». Загалом виконавче провадження № 39441063 продовжувалось з 13 червня 2013 року до 10 червня 2016 року, що становить 2 роки 11 місяців 28 днів.
ДВС у Полтавській області подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначило, що строк виконання зведеного виконавчого провадження, передбачений статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження» не порушувався, оскільки такий строк обчислюється з моменту приєднання до об'єднаного провадження останнього виконавчого документа. Крім того, Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати задовольняються у порядку надходження виконавчих документів. Стягнута з боржника сума розподіляється між стягувачами згідно з виконавчими документами, за якими відкрито виконавчі провадження на день зарахування стягнутої суми на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. Тобто вимога заявника про зобов'язання державного виконавця терміново перерахувати суму заборгованості не підлягає задоволенню, оскільки законом передбачено чітку процедуру черговості стосовно виплат зазначеної категорії. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 15 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 26 січня 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у провадженні ДВС у Полтавській області перебуває зведене виконавче провадження 
від 21 лютого 2007 року № 32394077, у яке об'єднано 606 виконавчих проваджень про стягнення з ДП «ВО «Знамя» заборгованості на користь фізичних, юридичних осіб та держави в сумі 18 923 886, 46 грн, з яких 525 виконавчих проваджень про стягнення заборгованості з заробітної плати на суму 4 203 216, 02 грн.
У складі зведеного виконавчого провадження перебуває виконавче провадження № ВП 39441063 з примусового виконання судового наказу Октябрського районного суду м. Полтави від 13 червня 2013 року 
№ 2-н/554/904/2013 про стягнення з ДП ВО «Знамя» на користь ОСОБА_4 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 2 647, 14 грн (постанова про відкриття виконавчого провадження від 21 серпня 2013 року).
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 30 квітня 2015 року замінено сторону виконавчого провадження ВП 39441063 з примусового виконання судового наказу Октябрського районного суду м. Полтави 
від 13 червня 2013 року № 2-н/554/904/2013, а саме стягувача ОСОБА_4 замінено її правонаступником ОСОБА_3, який проживає у АДРЕСА_1.
Постановою державного виконавця ДВС у Полтавській області від 22 вересня 2015 року до зведеного виконавчого провадження ЗВП № 32394077 приєднано виконавче провадження ВП №48738275 про стягнення заборгованості на користь ДПІ у м. Полтаві (виконавчий документ вимога 
від 04 вересня 2015 року № Ю-423-У).
Під час оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд керується положеннями ЦПК України 2004 року, Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21 квітня 1999 року № 606-XIV).
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи (частина перша статті 383 ЦПК України 2004 року).
Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду (частина перша статті 82 Закон України «Про виконавче провадження»).
За змістом частини другої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи-підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.
За приписами частини другої статті 44 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати задовольняються в порядку надходження виконавчих документів. Стягнута з боржника сума розподіляється між стягувачами згідно з виконавчими документами, за якими відкрито виконавчі провадження на день зарахування стягнутої суми на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
Апеляційним судом встановлено, що по зведеному виконавчому провадженню № 32394077 ухвалою Господарського суду Полтавської області від 20 грудня 2001 року № 8/568 порушено провадження у справі про банкрутство ДП «ВО «Знамя» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Ухвалою Господарського суду Полтавської області №8/568 від 07 березня 2002 року відкрито процедуру санації підприємства.
В рамках зведеного виконавчого провадження ДВС у Полтавській області проведено низку заходів примусового виконання рішень, зокрема накладено арешт на майно та кошти. Кошти, які стягуються з рахунків боржника та які надходять від реалізації майна боржника, перераховуються в рахунок погашення заборгованості із виплати заробітної плати в порядку черговості, визначеному статтею 44 Закону України «Про виконавче провадження». Відбувалося погашення вимог стягувачів, які пред'явили виконавчі документи станом на 16 листопада 2012 року.
Враховуючи наведене, Верховний Суд погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність факту бездіяльності органу державної виконавчої служби та враховує ту обставину, що 22 вересня 2015 року до зведеного виконавчого провадження ЗВП № 32394077 приєднано виконавче провадження ВП №48738275, що в силу приписів частини другої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» спростовує доводи заявника про порушення державним виконавцем шестимісячного терміну проведення виконавчих дій на час звернення до суду із цією скаргою.
Одночасно аргументованим є висновок судів про те, що начальник ДВС у Полтавській області Круговий С. В. розглянувши скаргу ОСОБА_3 
від 18 липня 2015 року в порядку Закону України «Про звернення громадян», діяв у межах повноважень, наданих йому законом (частина восьма статті 82 Закону України «Про виконавче провадження»).
Верховний Суд дав оцінку тим обставинам, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права у формі неналежного повідомлення заявника про розгляд його скарги, оскільки окремі судові повідомлення направлялися за неправильною адресою, разом із цим такі порушення не вплинули на правильність вирішення скарги та були усунуті на стадії апеляційного перегляду, під час якого заявник не був позбавлений можливості надати усі докази та навести свої обґрунтування. В результаті цих порушень не настали наслідки, які б слугували обов'язковою підставою для скасування оскаржуваних рішень.
Судом справу за відповідною скаргою розглянуто в межах доводів та вимог, викладених у ній, доводи про порушення правил юрисдикції заявником не наведено, окремо судом такі підстави не виявлено.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки обставин справи і висновків суду не спростовують.
У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 25 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                          В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                            В. О. Кузнєцов

                                                                                                                      С. О. Погрібний

                                                                                                                      О. В. Ступак

                                                                                                                      Г. І. Усик