ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 вересня 2018 року
 
м. Київ
 
справа №265/379/16-ц 
 
провадження № 61- 5393св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А., 
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Ступак О. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області; 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Публічне акціонерне товариство «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Володарському районі Донецької області;
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 5 квітня 2016 року, ухвалене у складі судді Козлова Д. О., та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Пономарьова О. М., Лоленко А. В., Попова С. А.,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві.
Посилався на те, що перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі - ПАТ «ММК ім. Ілліча»).
Під час виконання трудових обов'язків на посаді чабана-сторожа 3 квітня 2002 року з ним стався нещасний випадок, за результатами розслідування якого складено висновок за формою Н-1, а нещасний випадок визнано таким, що пов'язаний з виробництвом. 
За первинним висновком МСЕК від 9 жовтня 2002 року позивачу встановлено 25% стійкої втрати працездатності, а у подальшому висновком від 7 грудня 2005 року розмір втрати працездатності зменшено до 20% безстроково. 
Посилаючись на те, що в результаті вказаного трудового каліцтва він зазнав психологічних страждань, які негативно впливають на спосіб життя, бо з моменту отримання травми і до теперішнього часу він живе з відчуттям сильного душевного хвилювання, досі має проблеми зі сном, відчуваючи роздратованість, загальну слабкість, що підсилюється при психоемоційному навантаженні або зміні погодних умов, що в цілому негативно впливає на його стан через неможливість повного відновлення його здоров'я; наслідки отриманої травми також порушили професійні плани позивача, бо він вже не мав 100% своїх трудових можливостей і протягом 14 років змушений переносити та терпіти наслідки отриманого каліцтва, які виражаються в сильних больових відчуттях. Просив суд стягнути з відповідача, який повинен відповідати за цим позовом на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції на момент встановлення розміру втрати позивачем працездатності), завдану трудовим каліцтвом моральну шкоду в сумі 25 000 грн.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 5 квітня 2016 року позов задоволено частково та стягнено з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва, 5 000 грн. У іншій частині позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, які виникли між сторонами у зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, регулюються Законом України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (з наступними змінами, далі - Закон № 1105-XIV), який набув чинності з 1 квітня 2001 року, та у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Внаслідок отриманої травми на виробництві позивачу заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 1105-XIV.
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд вважав, що висновки суду першої інстанції про заподіяння позивачу моральної шкоди у зв'язку із ушкодженням здоров'я на виробництві та наявності у позивача права на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на підставі Закону № 1105-XIV, відповідають обставинам справи та вимогам закону.
У червні 2016 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу,в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права, оскільки суд допустив до участі у справі представника позивача, повноваження якого не були оформлені належним чином; позивач звернувся з позовом до Відділення про відшкодування моральної шкоди, завданої нещасним випадком на виробництві, після набрання чинності новою редакцією Закону 1105-ХІV (1 січня 2015 року), тому він не має права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Відділення, оскільки за положеннями цього Закону відшкодування моральної шкоди здійснюється відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, тобто обов'язок з її відшкодування покладено на роботодавця.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 26 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У січні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду. 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Судами встановлено, що ОСОБА_4 з березня 2000 року працював сторожем агроцеху № 14 у ВАТ «ММК імені Ілліча» та 1 квітня 2002 року був переведений на роботу чабаном-сторожем, а 8 листопада 2006 року звільнений за власним бажанням.
3 квітня 2002 року з ОСОБА_4 стався нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, про що складено акт про нещасний випадок   № 27/1 за формою Н-1 від 6 квітня 2002 року.
За первинним висновком МСЕК від 9 жовтня 2002 року позивачу встановлено 25% стійкої втрати працездатності, а у подальшому висновком від 7 грудня 2005 року розмір втрати працездатності зменшено до 20% безстроково. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до частини третьої статті 34 Закону України від 23 вересня 1999 року, статті 9 Закону України «Про охорону праці» (у редакції від 21 листопада 2002 року) з урахуванням роз'яснень, наведених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», право на відшкодування моральної шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тому моральна шкода, завдана позивачеві, у цій справі підлягає відшкодуванню саме Відділенням.
Проте такі висновки є помилковими.
Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, прийнятим відповідно до цих Основ Законом України від 23 вересня 1999 року.
НормиЗакону 1105-ХІV в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення до нього змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).
З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону 1105-ХІV право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.
Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22  статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм Закону 1105-ХІV, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, зупинено на 2006 та 2007 роки.
Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону 1105-ХІV внесені зміни, згідно з якими норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду виключені.
Згодом Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон № 1105-XIV викладено у новій редакції, у тому числі змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності з 1 січня 2015 року.
Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.
Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що частина восьма статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, яка набрала чинності з 1 січня 2015 року, є нормою матеріального права, а згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Тому судами вказана правова норма Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не застосована до спірних правовідносин.
Однак такі висновки судів ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.
Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення: від 13 травня 1997    року     № 1-зп, від    9    лютого 1999 року № 1-рп/99,  від 5 квітня 2001     року № 3-рп/2001, від     13    березня 2012 року № 6-рп/2012).
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а, отже не суперечать змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
Установлено, що з позовом до Відділення про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я на виробництві, позивач  звернувся 16 січня 2016 року, і    на    правовідносини,    що   виникли,    поширює     свою дію  Закон № 1105-XIV в редакції, чинній з 1 січня 2015 року.
Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням, правові підстави для задоволення позову відсутні.
Таким чином, районний суд, з чим погодився й суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи відповідача про те, що Законом № 1105-XIV, який набрав чинності 1 січня 2015 року, саме на роботодавця покладає обов'язок з відшкодування моральної шкоди незалежно від часу настання страхового випадку, дійшов неправильного висновку про часткове задоволення позову про стягнення коштів на відшкодування моральної кошти з Відділення.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької областізадовольнити.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 5 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 24 травня 2016 року скасувати з ухваленням нового рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_4 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Маріуполі Донецької області про відшкодування моральної шкоди відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий: | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак