Постанова
Іменем України
 
20 грудня 2018 року
місто Київ
 
справа № 755/12478/15-ц
провадження № 61-21268св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_4,
заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «АЕЛІТА»,
особа, яка звернулася із апеляційною скаргою, - Асоціація українських банків,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Асоціації українських банків на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року у складі судді Ратнікової В. М.,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків (далі - третейський суд) від 18 лютого 2014 року у справі № 1507/13.
Заява обґрунтовувалась тим, що рішенням третейського суду стягнуто солідарно з неї, ОСОБА_4, та ТОВ «АЕЛІТА» на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 2 056 687, 38 грн та третейський збір в сумі 20 966, 87 грн. Заявник зазначала, що їй не повідомлялось про судовий розгляд справи в третейському суді, будь-якого повідомлення про час і місце судового засідання їй не вручено та нею не підписано, одноособовий розгляд справи не узгоджувався з нею, тобто склад третейського суду, яким прийнято оспорюване рішення, не відповідає вимогам статей 16-19 Закону України «Про третейські суди», тому рішення підлягає скасуванню. Заявник стверджувала, що вона є споживачем послуг банку і розгляд справ цієї категорії в третейському суді є грубим порушенням її прав, крім того, пункт договору про надання банківських послуг, на який посилається позивач та в якому зазначається про порядок вирішення спорів, не можна вважати третейською угодою у розумінні Закону України «Про третейські суди».
Справа розглядалась судами неодноразово.
23 лютого 2017 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява представника Асоціації українських банків про залучення цієї організації до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відповідно до частини другої статті 35, частини четвертої статті 36, частини першої статті 389-1 ЦПК (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 у заяві посилається на неналежний склад третейського суду, неотримання нею рішення третейського суду, непідвідомчість справи третейському суду та інші порушення суду.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 березня 2017 року ОСОБА_4 поновлено строк на оскарження рішення третейського суду від 18 лютого 2014 року у справі № 1507/13.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 березня 2017 року у задоволенні заяви Асоціації українських банків про залучення її до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відмовлено.
Ухвала суду обґрунтовувалась тим, що Асоціація українських банків не є особою, яка може брати участь у розгляді справи про скасування рішення третейського суду, оскільки не є учасником третейського розгляду та не є тією особою, відносно якої третейський суд своїм рішенням вирішив питання про його права та обов`язки. Крім того, залучення до участі в справі про скасування рішення третейського суду Асоціації українських банків в якості третьої особи не передбачено нормами цивільного процесуального законодавства, оскільки треті особи можуть бути залучені до участі в справі лише під час розгляду справ в порядку позовного провадження.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 березня 2017 року заяву ОСОБА_4 про скасування рішення третейського суду задоволено. Судом скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2014 року у справі № 1507/13 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 та ТОВ «АЕЛІТА» про стягнення заборгованості.
Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалась тим, що рішення третейського суду прийнято у справі, яка не підвідомча третейському суду відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки спір стосується захисту прав споживачів.
Не погоджуючись з цими ухвалами суду першої інстанції, представник Асоціації українських банків ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 березня 2017 року про поновлення ОСОБА_4 строку на оскарження рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2014 року у справі № 1503/13, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 березня 2017 року про відмову Асоціації українських банків у залученні до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 березня 2017 року про задоволення заяви ОСОБА_4 та скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2014 року у справі № 1503/13 скасувати та постановити у справі нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_4 про оскарження рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 18 лютого 2014 року у справі № 1503/13.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року у прийнятті апеляційної скарги представника Асоціації українських банків ОСОБА_5 відмовлено та повернуто апелянту.
Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що матеріали справи не дають підстави для висновку про існування об'єктивних обставин, які б свідчили, що постановлення оскаржуваних ухвал Дніпровського районного суду міста Києва від 17 березня 2017 року стосується прав та обов'язків апелянта, який не є стороною спору і до якого не пред'явлено будь-яких вимог. Асоціація українських банків, у складі якої діє Постійно діючий Третейський суд, не може мати будь-яких цивільних прав та обов'язків перед сторонами спору, вплив на які буде мати ухвала суду першої інстанції про скасування рішення третейського суду, оскільки це суперечить принципу незалежності третейських суддів та визначеному в статті 18 Закону України «Про третейські суди» статусу третейського судді як особи, яка не є представником будь-якої із сторін спору. Асоціація українських банків, у складі якої діє Постійно діючий Третейський суд, не має та не повинна мати зацікавленості в результатах розгляду спору між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 та ТОВ «АЕЛІТА», а скасування ухваленого Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків рішення від 18 лютого 2014 року у справі № 1503/13 не впливає на права та обов'язки Асоціації. Заявлення апелянтом до суду першої інстанції клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не ґрунтується на положеннях закону, а для прийняття апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції відсутні правові підстави, так як при їх постановленні не було вирішено питань про права та обов'язки Асоціації.
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Асоціація українських банків просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, направити справу до апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги.
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що в ухвалі суду першої інстанції про відмову у залученні до участі у справі в якості третьої особи зазначено, що вона може бути оскаржена разом з рішення суду по суті справи, що і зроблено Асоціацією українських банків. Асоціація українських банків подала заяву про залучення її до участі у справі на захист свого права на позитивну репутацію, а не на захист сторони спору, як про це зазначено в ухвалі апеляційного суду. В апеляційній скарзі також були викладені обставини по суті справи, які не знайшли свою оцінку в ухвалі суду першої інстанції, про скасування рішення третейського суду.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 03 травня 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції під час вирішення питання про відмову у прийнятті та повернення апеляційної скарги встановив, що ОСОБА_4 звернулася до суду першої інстанції із заявою про скасування рішення третейського суду від 18 лютого 2014 року у справі № 1503/13 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ТОВ «АЕЛІТА» про стягнення заборгованості.
Зі змісту зазначеного рішення та інших наявних у справі матеріалів встановлено, що предметом спору між сторонами є стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4, поручителем за яким виступає ТОВ «АЕЛІТА».
Керуючись наявним в кредитному договорі та договорі поруки третейським застереженням, ПАТ «Укрсоцбанк» зазначений спір передало на вирішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.
Тобто спір виник, як стверджує ПАТ «Укрсоцбанк», у зв'язку з порушенням ОСОБА_4 покладених на неї обов'язків позичальника та існуванням непогашеної кредитної заборгованості, сторонами спору виступають, з одного боку, ПАТ «Укрсоцбанк» як кредитор та, з іншого, ОСОБА_4 і ТОВ «АЕЛІТА» як позичальник і поручитель, які є вірогідними солідарними боржниками.
Згідно із частиною першою статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
При поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК 2004 року права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.
Завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону (стаття 3 Закону України «Про третейські суди»).
У статті 18 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що третейські судді не є представниками сторін. Третейським суддею може бути призначена чи обрана особа, яка прямо чи опосередковано не заінтересована в результаті вирішення спору, а також має визнані сторонами знання, досвід, ділові та моральні якості, необхідні для вирішення спору.
За правилами статті 19 Закону України «Про третейські суди» третейський суддя не може брати участі у розгляді справи, а після його призначення чи обрання підлягає відводу чи самовідводу, якщо третейський суддя бере участь у вирішенні спору, який прямо чи опосередковано пов'язаний з виконанням ним службових повноважень, наданих державою.
Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про третейські суди» третейський суд, з додержанням вимог цього Закону, самостійно вирішує питання про наявність або відсутність у нього компетенції для розгляду конкретної справи.
Третейський суд, суддя третейського суду не вправі розголошувати відомості та інформацію, що стали йому відомі під час третейського розгляду, без згоди сторін або їх правонаступників. Забороняється вимагати від третейського судді надання документів, відомостей та інформації, якими він володіє у зв'язку з третейським розглядом справи, крім випадків, передбачених законами України (стаття 32 Закону України «Про третейські суди»).
За приписами статті 58 Закону України «Про третейські суди» для представництва та захисту інтересів третейських суддів постійно діючих третейських судів утворюються органи третейського самоврядування. Вищим органом третейського самоврядування є Всеукраїнський з'їзд третейських суддів.
Виходячи із семантичного аналізу наведених норм Закону України «Про третейські суди», Верховний Суд дійшов висновку про те, що третейський суд є постійно діючим недержавним незалежним органом, який вирішує певну категорію спорів між особами (фізичними та юридичними) у спосіб та порядку, встановлені законом. Таким чином, будь-які особи, в тому числі й засновник третейського суду, не вправі втручатись у здійснення ним захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних чи юридичних осіб шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону.
На переконання Верховного Суду, аргументованим є висновок апеляційного суду про те, що відсутні правові підстави стверджувати, що при вирішенні судом питання про скасування рішення третейського суду від 18 лютого 2014 року у справі № 1507/13 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 та ТОВ «АЕЛІТА» про стягнення заборгованості було вирішено питання про права та обов'язки Асоціації українських банків.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд не визнає їх такими, що мають вирішальне значення під час ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення, оскільки вони спрямовані на спростування правової позиції заяви ОСОБА_4 про скасування рішення третейського суду по суті пред'явлених нею вимог, що не є предметом цього касаційного перегляду, оскільки судом перевіряється виключно, чи вирішене судом питання про права та обов'язки Асоціації українських банків.
Підсумовуючи, Верховний Суд не встановив порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції під час вирішення питання про прийняття апеляційної скарги правильно застосував норми процесуального права.
Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
В доповнення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.
Прецедентна практика ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria»).
Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» (№ 32053/13, § 46). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-X).
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03, § 42)).
Відповідно до рішення ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Brumarescu v. Romania» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Верховним Судом здійснено перегляд справи в межах доводів та вимог касаційної скарги та з врахуванням правил статті 400 ЦПК України, а також застосовано положення частини другої статті 410 ЦПК України, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З огляду на наведене та враховуючи те, що правильне застосовування норми права є беззаперечним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, Верховний Суд визнає касаційну скаргу очевидно необґрунтованою.
У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Асоціації українських банків залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик