ПОСТАНОВА
Іменем України

15 січня 2019 року 
м. Київ
справа №815/1934/16
адміністративне провадження №К/9901/45159/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Стародуба О.П.,  Мороз Л.Л., 

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2016 року (суддя Глуханчук О.В.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року (головуючий суддя Танасогло Т.М., судді: Бойко А.В., Яковлєв О.В.) у справі №815/1934/16 за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Кобелєвої Алли Михайлівни, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Кобелєвої А.М., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ТОВ "Кей-Колект" про визнання протиправним та скасування рішення №27363102 від 22 грудня 2015 року про державну реєстрацію права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, за ТОВ "Кей-Колект" на підставі договору іпотеки №1632 від 27 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що державну реєстрацію квартири за ТОВ «Кей-Колект» проведено відповідачем з порушенням Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868. До того ж, рішення про державну реєстрацію прав прийнято нотаріусом без підтвердження завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги; без документу, що підтверджує перехід речових прав на нерухоме майно (договору про задоволення вимог іпотекодавця). Крім того, такі дії відповідача прямо суперечать приписам Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Кобелєвої Алли Михайлівни №27363102 від 22 грудня 2015 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, за товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" (37825968).

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що 27 березня 2008 року між АКІБ «УкрСибБанк» та гр. ОСОБА_4 укладено Договір про надання споживчого кредиту №11323466000 в іноземній валюті на суму 20000 доларів США, що еквівалентно 101000,00 грн. за курсом НБУ на день укладання Договору /а.с. 15-16/

Зобов'язання за кредитним договором №11323466000 від 27 березня 2008 року забезпечено іпотечним договором від 27 березня 2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСибБанк» (Іпотекодержатель) та позивачем (Іпотекодавець), предметом іпотеки виступає квартира АДРЕСА_1. Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М. та зареєстровано в реєстрі за №1632. На зазначену в договорі квартиру нотаріусом накладено заборону відчуження, яку зареєстровано в реєстрі за №1633. /а.с. 19-22/.

Відповідно до Договору поруки №192010 від 27 березня 2008 року позивач є поручителем за Кредитним договором №11323466000 від 27 березня 2008 року та зобов'язався перед АКІБ «УкрСибБанк» (Кредитор) відповідати за невиконання ОСОБА_4 (Боржник) усіх його зобов'язань перед Кредитором, що виникли з кредитного договору, укладеного між Кредитором та Боржником /а.с. 17-18/

13 лютого 2012 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено Договір факторингу №2 та Договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, за якими право вимоги за кредитним договором №11323466000 від 27 березня 2008 року та договором іпотеки від 27 березня 2008 року перейшло до ТОВ "Кей-Колект". Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. 12 грудня 2011 року за реєстровим номером № 649-650 /а.с.72-78/

22 грудня 2015 року уповноважена особа ТОВ "Кей-Колект" звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. із заявою про реєстрацію за ТОВ "Кей-Колект" права власності на предмет іпотеки за адресою: АДРЕСА_1. /а.с. 60/

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. №27363102 від 22 грудня 2015 року проведено державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру за суб'єктом: ТОВ "Кей-Колект". Відкрито розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об'єкт нерухомого майна /а.с.11/. Підставою виникнення права власності вказано договір іпотеки №1632, виданий 27 березня 2008 року, видавник приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Горецька В.М. /а.с. 13-14/

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. не вчиняла жодних нотаріальних дій з нерухомим майном у порядку, встановленому абзацами 2-3 частини 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV, а тому не мала повноважень на зміну власника такого майна. 

Крім того, суди зазначили, що всупереч положень статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та статті 13-1 Закону України "Про нотаріат", здійснено державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно не за місцем його розташування, а поза межами нотаріального округу, в рамках якого відповідач має право здійснювати нотаріальну діяльність.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ТОВ «Кей-Колект» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і прийняти нове рішення про відмову в позові.

На думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили порядок і підстави реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі іпотечного договору, в якому міститься іпотечне застереження, проте дійшли хибного висновку щодо неможливості здійснення реєстрації за іпотекодержателем без окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Скаржник вказує, що приватний нотаріус діяв у відповідності до норм чинного законоадвства, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

Всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і належним чином повідомлялися про дату, час і місце судового розгляду, у зв'язку з чим справа розглядається у письмовому провадженні, відповідно до пункту 2 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень; далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Ураховуючи те, що позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного права позивача, спірні правовідносини пов'язані з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного та іпотечного), на момент звернення до суду право власності на спірну квартиру перейшло до третьої особи у справі, Верховний Суд, незважаючи на участь у спорі суб'єкта владних повноважень, дійшов висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 28 серпня 2018 року у справі №820/8219/15 (провадження №11-582апп18) та від 11 вересня 2018 року у справі №817/2398/15 (провадження №11-354апп18), і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від такого висновку.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

За нормами частини третьої статті 3 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 5 частини першої стаття 349 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Згідно зі статтею 354 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Таким чином, судові рішення підлягають скасуванню у повному обсязі із закриттям провадження у даній справі.

Відповідно до статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1). 

Відповідно до частини першої статті 239 Кодексу, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Керуючись статтями 345, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року у справі №815/1934/16 скасувати.

Провадження у справі №815/1934/16 закрити.

Роз'яснити позивачеві, що справу належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон
О.П. Стародуб 
 Л.Л. Мороз ,
Судді Верховного Суду