Постанова
Іменем України
 
20 грудня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 404/186/16-ц
провадження № 61-21583св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., 
 
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2016року у складі судді Галагана О. В. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Письменного О. А., Єгорової С. М., Голованя Т. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя.
 
10 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із клопотанням у якому просив зупинити провадження у справі до закінчення особливого періоду та його демобілізації з лав Збройних Сил України. 
 
Своє клопотання мотивував тим, що він призваний для проходження військової служби до закінчення особливого періоду і відповідно до наказу Міністра оборони України від 05 жовтня 2016 року № 908 він має прибути до військової частини для проходження військової служби. 
 
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2016року клопотання ОСОБА_2 задоволено. Зупинено провадження у справі до часу демобілізації із лав Збройних Сил України Реньги О. В.
 
Задовольняючи клопотання, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з витягом із наказу Міністерства оборони України від 05 жовтня 2016 року № 908 капітана запасу ОСОБА_2 прийнято на військову службу за контрактом як особу офіцерського складу та призначено начальником відділення персоналу заступником начальника штабу 57 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування «Південь» сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС2905003, а тому відповідно до пункту 3 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року провадження у справі підлягає зупиненню.
 
Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2016 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що дійсне місце перебування відповідача невідоме в зв`язку з проходженням військової служби та виконанням бойових задач, а розгляд справи без його участі призведе до порушення його прав та інтересів.
 
У січні 2017 року  ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та повернути справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права. Вказує на те, що військовий стан в Україні Верховним Головнокомандуючим не оголошувалося, деякий час діяв передбачений Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» особливий період. Штаб 57 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування «Південь» сухопутних військ Збройних Сил України дислокується у м. Кропивницькому, де постійно і перебуває відповідач. Служба ОСОБА_2 за контактом не є мобілізацією, а є особистою волею особи, яка укладає контракт з Міністерством оборони України і може продовжуватися протягом всього працездатного віку відповідача. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.
 
У квітні 2017 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_2 на касаційну скаргу, згідно з якими станом на квітень 2017 року тимчасове місце розташування управління військової частини польова пошта НОМЕР_1 знаходиться у АДРЕСА_1 , де він виконує завдання з охорони територіальної цілісності України на кордоні з тимчасово окупованою територією АР Крим. Він особисто бажає приймати участь у розгляді справи про поділ майна подружжя. 
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом встановлено, що 05 жовтня 2016 року капітана запасу ОСОБА_2 прийнято на військову службу за контрактом, як особу офіцерського складу та призначено начальником відділення персоналу – заступником начальника штабу 57 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування «Південь» сухопутних військ Збройних Сил України. 
 
Згідно з приписом від 07 жовтня 2016 року, капітану ОСОБА_2 запропоновано вибути до військової частини – польова пошта НОМЕР_1 для проходження військової служби за контрактом.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 201 ЦПК України2004 року, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування позивача або відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.
 
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 203 ЦПК України2004 року, провадження по справі зупиняється до припинення перебування сторони у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, на строковій військовій службі, альтернативній (невійськовій) службі.
 
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу». Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
 
За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України»підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»особливий період – період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
 
Мобілізація – комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань. Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація – комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
 
Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Рішень про закінчення такого періоду на час розгляду справи Президент України не приймав.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України – у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
 
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
 
Судами встановлено, що позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
 
Таким чином Верховний Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про необхідність зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача на військовій службі. При цьому безпідставними є твердження заявника про те, що відповідач проходить військову службу у                     м. Кропивницькому, тобто за місцем розгляду справи про поділ майна подружжя, оскільки відповідно до листа начальника штабу військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 16 лютого 2017 року, ОСОБА_2 станом на 14 лютого 2017 року перебуває у с. Волинське Каховського району Херсонської області, де він виконує завдання з охорони територіальної цілісності України.
 
Установивши, що відповідач у справі перебуває у лавах Збройних Сил України шляхом його призову для проходження військової служби за контрактом, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку для зупинення провадження у справі.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій – без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                           С. О. Погрібний
 
                                                                                                                                              Г. І. Усик