ПОСТАНОВА
Іменем України

10 січня 2019 року 
м. Київ
справа №803/2348/14
адміністративне провадження №К/9901/14839/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Мороз Л.Л.,
суддів: Анцупової Т.О.,  Гімона М.М., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами у касаційній інстанції адміністративну справу № 803/2348/14
за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області (далі - Реєстраційна служба) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року у складі колегії суддів: головуючого судді Довга О.І., суддів Ліщинського А.М., Запотічний І.І., - 
ВСТАНОВИВ:
14 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:
- визнати протиправними дії Реєстраційної служби щодо скасування 27 червня 2014 року державної реєстрації за позивачем права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1; 
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Рабчук Ірини Володимирівни від 27 червня 2014 року № 14086659 про внесення запису про скасування державної реєстрації права власності;
- зобов'язати відповідача внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на частку в розмірі 2/3 квартири АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала на те, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1. 25 січня 2012 року на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом за позивачем зареєстровано право власності на 2/3 частини даної квартири в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 11025796, однак, 27 червня 2014 року відповідачем скасовано запис про державну реєстрацію права власності позивача на частку у вищезазначеному нерухомому майні. Підставою для здійснення таких дій стало рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2014 року у справі №161/22098/13-ц, яким задоволено позов ОСОБА_3 до Реєстраційної служби, третя особа - ОСОБА_1 та зобов'язано Реєстраційну службу вилучити з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень запис про державну реєстрацію права власності на 2/3 частини квартири в АДРЕСА_1 за ОСОБА_1
Волинський окружний адміністративний суд постановою від 11 грудня 2014 року частково задовольнив позовні вимоги:
- визнав протиправним та скасував рішення державного реєстратора Реєстраційної служби від 27 червня 2014 року №14086659; 
- зобов'язав Реєстраційну службу внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації, вчиненої на підставі рішення про скасування від 27 червня 2014 року №14086659 шляхом внесення запису від 27 червня 2014 року про скасування державної реєстрації права власності за №6156697.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовив.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки судове рішення, яке стало підставою для прийняття відповідачем рішення від 27 червня 2014 року № 14086659, скасоване апеляційною інстанцією за результатами його перегляду, тому необхідно визнати протиправним, скасувати оспорюване рішення державного реєстратора Реєстраційної служби та зобов'язати відповідача внести відповідний запис.
Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 28 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив, скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове - про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд апеляційної інстанції керувався тим, що приймаючи оскаржене рішення відповідач виходив із наявності чинного судового рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2014 року, яке набрало законної сили. Відтак, у відповідача були усі підстави для прийняття оскарженого рішення.
19 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року - залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення, яке було підставою для вчинення оспорюваних реєстраційних дій, не набирало законної сили, оскільки воно було оскаржене в апеляційному порядку та було скасовано апеляційним судом. При цьому, позивач зазначає, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 грудня 2016 року  відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.
17 січня 2017 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення ОСОБА_3, в яких вона, зокрема зазначає, що судом першої інстанції її безпідставно не було залучено до участі у справі та  просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
Пунктом 4 частини першої розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).
Суд заслухав доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Суди встановили, що 25 січня 2012 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №11025796 на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом № 4-8 від 20 січня 2012 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.
27 червня 2014 року ОСОБА_3 подано до Реєстраційної служби пакет документів для скасування права власності на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2014 року у справі №161/22098/13-ц, яке набрало законної сили 15 червня 2014 року. 
Даним судовим рішенням позов ОСОБА_3 до Реєстраційної служби Волинської області, третя особа - ОСОБА_1, задоволено: зобов'язано Реєстраційну службу вилучити з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень запис про державну реєстрацію права власності на 2/3 частини квартири в АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 грудня 2002 року НОМЕР_1, посвідчений державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори).
Державним реєстратором Реєстраційної служби, на підставі поданих документів, прийнято рішення від 27 червня 2014 року № 14086659 про внесення запису про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на 2/3 квартири АДРЕСА_1 за № 6156697.
Окрім цього, суди встановили, що ухвалою апеляційного суду Волинської області від 31 липня 2014 року у справі № 161/22098/13-ц скасовано рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2014 року, а провадження у справі закрито.   
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.
Абзацом першим частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Пунктом 5 частини першої статті 19 Закону № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація прав проводиться па підставі рішень судів, що набрали законної сили.
Статтею 26 Закону № 1952-IV передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Процедура прийняття і розгляду заяв щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) та скасування записів (далі - заява) Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), перелік документів, необхідних для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав, права та обов'язки суб'єктів, що є учасниками зазначеної процедури встановлені відповідним Порядком, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року № 3502/5, який був чинним на час прийняття оскарженого рішення державного реєстратора.
За приписами пункту 2.6 цього Порядку для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу, які посвідчують його особу.
Під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор перевіряє наявність підстав для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав (пункт 2.9 Порядку).
За результатами розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор приймає рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав або рішення щодо відмови у внесенні змін до записів, відмови у внесенні записів про скасування державної реєстрації прав, відмови у скасуванні записів Державного реєстру прав.
При цьому державний реєстратор приймає рішення щодо відмови у внесенні записів про скасування державної реєстрації прав або відмови у скасуванні записів Державного реєстру прав виключно за наявності таких підстав:
органом державної реєстрації прав або нотаріусом, до якого звернувся заявник, не проводилась державна реєстрація прав на відповідний об'єкт нерухомого майна, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна або внесення змін до запису Державного реєстру прав;
подане рішення суду про скасування рішення державного реєстратора не набрало законної сили або не завірене належним чином відповідно до законодавства;
запис про скасування державної реєстрації прав уже внесено, запис Державного реєстру прав з відповідним реєстраційним номером уже скасовано.
Процедуру ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визначено Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141 (далі - Порядок № 1141), згідно з пунктом 4 якого внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є однією із складових ведення Державного реєстру прав.
Так, відповідно до пункту 41 вказаного Порядку № 1141 державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
У разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 01 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, за відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та вносить запис про скасування державної реєстрації прав.
У справі, яка розглядається суди встановили, що на момент прийняття відповідачем рішення від 27 червня 2014 року № 14086659 було чинне судове рішення від 04 червня 2014 року (справа № 161/22098/13-ц), яким зобов'язано Реєстраційну службу вилучити з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень запис про державну реєстрацію права власності на 2/3 частини квартири в АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 грудня 2002 року НОМЕР_1, посвідчений державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори).
Приймаючи оспорюване рішення про скасування державної реєстрації, відповідач керувався тим, що вказане судове рішення набрало законної сили 15 червня 2014 року.
Колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення прийнято державним реєстратором правомірно та у межах наданих йому повноважень, оскільки під час звернення (27 червня 2014 року) ОСОБА_3до державного реєстратора з вимогою про скасування запису про державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за позивачем було надано рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 червня 2014 року у справі № 161/22098/13-ц, на якому містилась відмітка про набрання останнім законної сили 15 червня 2014 року, оскільки, виходячи з поданих заявником документів, були відсутні законодавчо мотивовані підстави для не вчинення оспорюваних у цій справі дій.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, яка була чинною на час розгляду справи № 161/22098/13-ц; далі - ЦПК України) рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
В свою чергу, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення (частина перша статті 294 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 69 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.
Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день (частина третя статті 70 ЦПК України).
Отже, за загальним правилом, рішення набирає законної сили через десять днів, якщо протягом цього строку не було подано апеляційну скаргу. 
Ухвалене 04 червня 2014 року судове рішення у справі № 161/22098/13-ц за загальним правилом мало б набрати законної сили 15 червня 2014 року. 
Водночас, колегія суддів зазначає, що 15 червня 2014 року - це була неділя (вихідний день), а перший робочий день після цієї дати був - 16 червня 2016 року.
При цьому, у справі, яка розглядається, суди встановили, що вказане судове рішення було оскаржене в апеляційному порядку та було скасовано ухвалою від 31 липня 2014 року.
За таких обставин, вказане судове рішення не могло набрати законної сили 15 червня 2014 року.
Вказане у сукупності свідчить про відсутність у поданого для державної реєстрації судового рішення статусу документа, достатнього для вчинення оспорюваної реєстраційної дії у силу положень Закону № 1952-IV, а відтак, на суд першої інстанції обґрунтовано визнав протиправним та скасував рішення  державного реєстратора Реєстраційної служби від 27 червня 2014 року №14086659 та зобов'язав останнього внести відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації, вчиненої на підставі цього рішення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а постанова суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог - залишенню в силі.
Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
Колегія суддів приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що спричинило скасування ним законної постанови суду першої інстанції.
Керуючись статтями 344, 349, 352, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд.
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року скасувати, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року - залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз
Т.О. Анцупова 
 М.М. Гімон ,
Судді Верховного Суду