Постанова
Іменем України
27 грудня 2018 року 
 
м. Київ
справа № 165/1728/17
провадження № 61-3163св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_4,
 
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_4 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 11 жовтня 2017 року у складі судді Ференс-Піжук О. Р. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Осіпука В. В., Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовомдо                 ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дружини. 
В обґрунтування позову зазначила, що з 27 квітня 2000 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 У 2015 році у позивача виявлено онкологічне захворювання, на лікування якого вона витратила всі свої заощадження і надалі потребує медикаментозного лікування. Однак коштів не вистачає, оскільки розмір її пенсії за віком складає 1 421,93 грн. ОСОБА_5 отримує пенсію шахтаря та страхові виплати з відшкодування шкоди у зв'язку з стійкою втратою професійної працездатності, тому має можливість надавати їй щомісячно грошову допомогу, однак відповідач спільно з позивачем не проживає та відмовився надавати вказану матеріальну допомогу. 
Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_5 щомісячно на її утримання, як на непрацездатну дружину, яка потребує матеріальної допомоги, аліменти у розмірі 1 200,00 грн з квітня 2017 року.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 11 жовтня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 22 листопада 2017 року, в позові відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач, отримуючи пенсію за віком у розмірі більшому від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, не має права на отримання аліментів від чоловіка, як непрацездатна особа, що потребує матеріальної допомоги від іншого із подружжя.
У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
01 березня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4
У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_5 на касаційну скаргу ОСОБА_4
У березні2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Касаційну скаргу мотивовано тим, щосудами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги витрати позивача на підтримувальну терапію, яку вона змушена проходити у зв'язку з онкологічною хворобою, що є важливою обставиною при вирішенні вказаної справи.
Суди не скористалися правом відступу від правового висновку, висловленого Верховним Судом України у справі № 6-1111цс17 у постанові від 16 серпня 2017 року. 
Відзив ОСОБА_5 на касаційну скаргу ОСОБА_4 мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій належним чином встановлені фактичні обставини та обґрунтовано застосовано правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-1111цс17, висловлений у постанові від 16 серпня 2017 року.
Позивач має двох повнолітніх дітей, які згідно з положеннями статей 202, 203 СК України зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 17 квітня 2000 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а. с. 5).
Згідно з довідкою, наданою Нововолинською центральною міською лікарнею від 27 квітня 2017 року, позивач ОСОБА_4 знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-онколога і потребує тривалого медикаментозного лікування (а. с. 44).
Відповідно до довідки Нововолинсько-Іваничівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 13 червня 2017 року № 796 ОСОБА_4отримує пенсію за віком у розмірі 1 421,93 грн, яка перевищує прожитковий мінімум встановлений законом на час звернення до суду та вирішення спору для осіб, які втратили працездатність (а. с. 118).
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідач              ОСОБА_5отримує пенсію за віком, як працівник провідних професій на підземних і відкритих гірничих роботах у розмірі 4 198,40 грн та відшкодування втраченого заробітку у зв'язку з професійним захворюванням у розмірі 3 825,70 грн (а. с. 67, 76).
Згідно здовідкою МСЕК від 09 квітня 2014 року відповідач є інвалідом ІІІ групи у зв'язку із професійним захворюванням, йому встановлено 65% втрати професійної працездатності довічно та потребує медикаментозного та санаторно-курортного лікування (а. с. 73-74).
За положеннями частин другої-четвертої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, хто є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.
Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що  аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання  шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. 
Таким чином, право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка  не забезпечена прожитковим мінімумом.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що розмір пенсії за віком 1 421,93 грн, яку отримує позивач, є вищим від встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, тому згідно з частиною третьою статті 75 СК України вона не є особою, яка потребує матеріальної допомоги шляхом стягнення аліментів з другого із подружжя. 
Вказаний висновок судів першої та апеляційної інстанцій узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17. 
Згідно із статтею 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні повноваження встановлювати обставини справи, оцінювати докази та перевіряє судові рішення у касаційному порядку в межах доводів касаційної скарги.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачем не надано безспірних доказів того, що позивач потребує матеріальної допомоги шляхом стягнення аліментів з другого із подружжя. 
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди                        ОСОБА_4 із ухваленими у справі судовими рішеннями.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча               пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи та ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 11 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            А. С. Олійник
 
                                                                                                                        В.О. Кузнєцов
 
                                                                                                                        Г.І. Усик