П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
17 січня 2019 року
м. Київ
 
Справа № 800/197/17
Провадження № 11-832заі18 
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Прокопенка О. Б.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
 
за участю секретаря судового засідання Ключник А. Ю.,
учасників справи:
позивача - ОСОБА_3,
представника відповідача - Вищої ради правосуддя (яка є правонаступником Вищої ради юстиції) - Склярук Ю. В.,
представника відповідача - Вищої кваліфікаційної комісії суддів України - Карлаша Д. О.,
розглянула у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 червня 2018 року (судді Бучик А. Ю., Берназюк Я. О., Гімон М. М., Коваленко Н. В., Мороз Л. Л.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ВРП та ВККС про визнання незаконними та скасування рішень
УСТАНОВИЛА:
ОСОБА_3 звернулася до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВРП та ВККС про:
- визнання незаконним та скасування рішення ВККС від 30 листопада 2011 року № 4573/дп-11 про внесення подання до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) про звільнення її з посади судді Приморського районного суду м. Одеси за порушення присяги;
- визнання незаконним рішення ВРЮ від 18 грудня 2015 року № 1199/0/15-15 про залишення без задоволення скарги на рішення ВККС від 30 листопада 2011 року № 4573/дп-11;
- визнання незаконним рішення ВРЮ від 18 грудня 2015 року № 1200/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси за порушення присяги.
На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що спірні рішення відповідачів є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки підстав, визначених чинним законодавством для їх прийняття, немає. Крім того, відповідачами порушено строки притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності.
Вищий адміністративний суд України постановою від 23 травня 2016 року визнав незаконним та скасував рішення ВККС від 30 листопада 2011 року № 4573/дп-11, визнав незаконними рішення ВРЮ від 18 грудня 2015 року № 1199/0/15-15 та № 1200/0/15-15.
Верховний Суд України постановою від 24 січня 2017 року постанову Вищого адміністративного суду України від 23 травня 2016 року скасував, справу направив на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.
Згідно з пунктом 5 розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ухвалою від 10 січня 2018 рокусправу прийняв до провадження та призначив до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 11 червня 2018 року позов ОСОБА_3 задовольнив.
Ухвалюючи таке рішення, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погодилась із висновком ВККС та ВРП щодо порушення суддею Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_3. низки приписів Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), разом з тим дійшла висновку, що як на день внесення подання до ВРЮ про звільнення ОСОБА_3 з посади за порушення присяги рішенням ВККС від 30 листопада 2011 № 4573/дп-11, так і на день розгляду ВРЮ рекомендації ВККС щодо внесення до Верховної Ради України подання про звільнення судді з посади (18 грудня 2015 року) трирічний строк притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності закінчився, враховуючи також час тимчасової непрацездатності та перебування позивачки у відпустках в цей період.
Крім того, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погодилася з доводами позивача про порушення ВРЮ строків розгляду її скарги на рішення ВККС від 30 листопада 2011 року № 4573/дп-11, тому задовольнила її позов про визнання незаконним рішення ВРЮ від 18 грудня 2015 року                    № 1199/0/15-15 про залишення без задоволення скарги ОСОБА_3 на вказане рішення ВККС.
Не погодившись із рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 з підстави порушення судом норм матеріального та процесуального права, у липні 2018 року ВРП подала до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, а ВККС у жовтні 2018 року подала заяву про приєднання до апеляційної скарги, у яких відповідачі просять скасувати зазначене рішення та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог. 
В апеляційній скарзі ВРП та ВККС наводять доводи про те, що рішення ВККС від 30 листопада 2011 року № 4573/дп-11 прийняте відповідно до вимог частини п'ятої статті 87 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час ухвалення цього рішення; далі - Закон № 2453-VІ). 
ВРП стверджує, що на час ухвалення ВККС рішення від 30 листопада 2011 року № 4573/дп-11 про внесення подання до ВРЮ про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси за порушення присяги не було встановлено строку для звільнення судді за порушення присяги, тому внесення відповідних змін до Закону № 2453-VІ щодо встановлення такого строку не може бути підставою для скасування (перегляду) вказаного рішення ВККС.
ВККС також зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення Комісією строку притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, при цьому посилається на позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 12 квітня та 12 липня 2016 року (справи № 800/485/15, 800/437/15 відповідно), про те, що встановлення трирічного строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності відбулося одночасно з набранням чинності Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VІІІ).
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 стверджує, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов правильного висновку про те, що запровадження строку давності притягнення судді до відповідальності за порушення присяги є заходом, що покращує становище судді порівняно із тим, коли такий строк законодавством визначений не був, а тому застосування трирічного строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не суперечить положенням статті 58 Конституції України.
Ухвалою ВеликоїПалати Верховного Суду від 27 серпня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ВРП на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 червня 2018 року, а ухвалою від 4 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні. 
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі та заяві про приєднання до апеляційної скарги доводи, аргументи відзиву представника позивачки та заперечення ВРП на відзив представника позивачки, заслухавши позивачку та представників відповідачів, Велика Палата Верховного Суду переглянула оскаржуване судове рішення і не виявила порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати.
Суд першої інстанції встановив таке. 
З 18 квітня 1988 року ОСОБА_3 обіймає посаду судді Приморського районного суду м. Одеси.
Рішенням ВККС від 2 червня 2011 року № 1683/дп-11 щодо судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_3 відкрито дисциплінарну справу за зверненням ОСОБА_7
За наслідками дисциплінарного провадження Комісія дійшла висновку про порушення позивачем присяги, а саме, що суддя ОСОБА_3 при ухваленні рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2007 року у справі за позовом громадянина ОСОБА_8 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Малого підприємства «Фірма «Ренесанс-92 ЛТД», за участю третьої особи - Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», про визнання права власності на нежитлове приміщення підвалу у АДРЕСА_1 за позивачем допустила умисні порушення закону, а саме статей 58, 60, 119, 130 ЦПК, що, у свою чергу, є порушенням присяги судді.
Рішенням від 30 листопада 2011 року № 4573/дп-11 ВККС ухвалено внести подання до ВРЮ про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси за порушення присяги.
Рішеннями від 18 грудня 2015 року № 1199/0/15-15, 1200/0/15-15 (відповідно) ВРЮ залишила без задоволення скаргу судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_3, а рішення ВККС від 30 листопада 2011 року № 4753/дп-11 - без змін та внесла подання до Верховної Ради України про звільнення з посади судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_3 за порушення присяги.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями відповідачів, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.
Частиною п'ятою статті 126 Конституції України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень відповідачів) встановлено перелік підстав звільнення судді з посади, зокрема, суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разіпорушення суддею присяги.
Статтею 85 Закону № 2453-VI (тут і далі у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень відповідачів) визначено органи, що здійснюють дисциплінарне провадження щодо судді, якими є: 1) ВККС - щодо суддів місцевих та апеляційних судів; 2) ВРЮ - щодо суддів вищих спеціалізованих судів та суддів Верховного Суду України.
Згідно зі статтею 116 Закону № 2453-VI факти, які свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені ВККС або ВРЮ.
Дисциплінарне провадження - це процедура розгляду органом, визначеним законом, звернення, в якому містяться відомості про порушення суддею вимог щодо його статусу, посадових обов'язків чи присяги судді (частина перша статті 84 Закону № 2453-VI).
За наслідками дисциплінарного провадження ВККС може прийняти рішення про направлення рекомендації до ВРЮ для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади за наявності для цього підстав (частина п'ята статті 87 Закону № 2453-VI).
Закон № 2453-VI та Закон України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22/98-ВР) у редакціях, чинних на час вчинення ОСОБА_3 дій, які свідчать про порушення нею присяги судді, не передбачали жодних обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.
Положеннями Закону № 2453-VI передбачалося, що до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення лише у виді догани (стаття 88). Це стягнення могло бути застосоване не пізніше шести місяців із дня відкриття ВККС провадження в дисциплінарній справі, але не пізніше року з дня вчинення проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці                            (частина четверта статті 87).
Законом № 192-VIII внесено зміни до Закону № 22/98-ВР, які набрали чинності 27 лютого 2015 року, та викладено Закон № 2453-VI в новій редакції, що набрала чинності з 28 березня 2015 року.
Відповідно до частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції Закону                 № 192-VIII) провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
Згідно з частиною четвертою статті 96 Закону № 2453-VI (у редакції Закону                        № 192-VIII) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Отже, правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які можуть бути застосовані при проведенні провадження щодо звільнення за порушення присяги судді, були передбачені саме положеннями Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII), що набрали чинності з 28 березня 2015 року.
Тобто застосування положень частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР після внесення до неї змін стало можливим лише після набрання чинності Законом № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII).
Стаття 32 Закону № 22/98-ВР нерозривно пов'язана з розділом VI Закону № 2453-VI і має застосовуватися у поєднанні з нормами, що регламентують підстави та порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
Після набрання чинності Законом № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) уповноважений орган має право вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону.
Запровадження строку давності притягнення судді до відповідальності за порушення присяги є заходом, що покращує становище судді порівняно із тим, коли такий строк законодавством визначений не був, а тому застосування трирічного строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не суперечить положенням статті 58 Конституції України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вважає, що такий строк давності обов'язково повинен встановлюватись законодавчо з метою забезпечення принципів юридичної визначеності та остаточності (пункти 137, 139 рішення ЄСПЛ від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України»). ЄСПЛ у цьому рішенні вказав, що відсутність (на час розгляду цієї справи в ЄСПЛ) у законодавстві України положення про строки давності звільнення судді з посади за порушення присяги є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.
Як убачається зі справи, дії ОСОБА_3, які стали підставою для порушення дисциплінарної справи стосовно неї, були вчинені 29 січня 2007 року, однак рішення ВККС про внесення подання до ВРЮ про звільнення її з посади судді Приморського районного суду м. Одеси за порушення присяги ухвалене 30 листопада 2011 року, а рішення ВРЮ про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді - 18 грудня 2015 року.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду про порушення визначених законом строків притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за порушення присяги судді. Доводи апеляційної скарги відповідачів висновків суду у цій частині не спростовують.
Оскільки ВККС порушила строк притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за порушення присяги судді, а ВРЮ за наслідками розгляду скарги позивача на це рішення ВККС залишила її без задоволення та ухвалила рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 є законним та обґрунтованим.
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги ВРП про те, що оскільки на час ухвалення ВККС рішення від 30 листопада 2011 року № 4573/дп-11 про внесення подання до ВРЮ про звільнення ОСОБА_3 з посади судді за порушення присяги не було встановлено строку для звільнення судді за порушення присяги, а тому внесення відповідних змін до Закону № 2453-VІ щодо встановлення такого строку не є підставою для скасування (перегляду) вказаного рішення ВККС, не можна вважати обґрунтованими.
Посилання ВРП на висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 12 квітня та 12 липня 2016 року (справи № 800/485/15, 800/437/15 відповідно) щодо строку притягнення судді до відповідальності за порушення присяги як на підставу для скасування рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 червня 2018 року є помилковими, оскільки не підтверджують доводів апеляційної скарги.
Велика Палата Верховного Суду не встановила порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315, частини першої статті 316 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що суд прийняв правильне і законне рішення, доводи представників позивачів, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, тому немає підстав для скасування рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 червня 2018 року.
Керуючись статтями 242, 266, 292, 310, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. С. Князєв
Суддя-доповідач | О. Б. Прокопенко
Судді: | Н. О. Антонюк | Л. І. Рогач |
| С. В. Бакуліна | І. В. Саприкіна |
| В. В. Британчук | О. М. Ситнік |
| Д. А. Гудима | О. С. Ткачук |
| О. Р. Кібенко | В. Ю. Уркевич |
| Л. М. Лобойко | О. Г. Яновська |
| Н. П. Лященко | |