Постанова
Іменем України
 
26 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 511/2207/16-ц
провадження № 61-30361св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач - приватний нотаріус Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Фішер БорисІванович, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренко Євгеном Сергійовичем, на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 20 квітня 2017 року у складі судді: Бобровської І. В., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2017 року у складі колегії суддів:Заїкіна А. П., Калараш А. А., Погорєлової С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2016 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом приватного нотаріуса Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Фішера Б. І. про визнання безпідставною відмови нотаріуса у видачі дублікату правовстановлюючого документу та зобов'язання вчинити дії.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 вересня 2013 року у справі № 511/1845/13-ц за позовом банку до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили 21 жовтня 2013 року, позивачу надано право продажу квартири для задоволення вимог за кредитним договором від 07 серпня 2007 року. Позивач є іпотекодержателем предмету іпотеки, а власником квартири - ОСОБА_6 Для продажу квартири позивачу необхідний правовстановлюючий документ - договір купівлі-продажу, зареєстрований в реєстрі за № 3186 від 07 серпня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Фішером Б.І., але такий документ у позивача відсутній. Тому позивач звернувся до відповідача з заявою про видачу дубліката договору купівлі-продажу іпотечного майна, але відповідач відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на те, що дублікати нотаріально посвідчених документів видаються за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялись нотаріальні дії відповідно до Закону України «Про нотаріат». Позивач не згоден з відмовою відповідача, оскільки його права на отримання дублікату договору випливають з резолютивної частини рішення суду від 30 вересня 2013 року  та статті 38 Закону України «Про іпотеку».
 
Позивач просив: визнати незаконною відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії; зобов'язати приватного нотаріуса Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Фішера Б. І. видати позивачу дублікат договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, зареєстрованого в реєстрі за № 3186 від 07 серпня 2007 року та посвідченого приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Фішером Б. І.; судові витрати покласти на відповідача.
 
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 20 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовано тим, що постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії за зверненням банку не виносилась, а тому звернення банку з позовом є передчасним.
 
У жовтні 2017 року позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий судовий розгляд. При цьому посилався на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: судами не надано належної оцінки судовому рішенню, яке набрало законної сили, про звернення стягнення на предмет іпотеки з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені, і єдиним можливим механізмом реалізації цього права є надання іпотекодержателю можливості отримати правовстановлюючі документи на цей предмет іпотеки; стаття 53 Закону України «Про нотаріат» не має застосовуватися, якщо за видачею дублікату звертається іпотекодержатель. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 грудня 2017 року відкрите касаційне провадження у справі.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У січні 2018 року відповідач надіслав заперечення на касаційну скаргу, в яких просив у задоволені касаційної скарги відмовити та оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані тим, що дублікат втраченого або зіпсованого документа може бути виданий нотаріусом з підстав, передбачених статтею 53 Закону України «Про нотаріат». Банк не був стороною договору купівлі-продажу від 07 серпня 2007 року, а тому права на отримання дублікату вказаного договору не має.
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 вересня 2013 року у справі №511/1845/13-ц за позовом банку до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили 21. жовтня 2013 року, позивачу надано право продажу квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_6, для задоволення вимог за кредитним договором від 07 серпня 2007 року.
 
Суди встановили, що 27 січня 2015 року представник банку за довіреністю Худобін О.В. звернувся до приватного нотаріуса Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Фішера Б.І. з заявою про надання відповіді у встановлений законом строк та термін з зазначенням суми та реквізитів сплати послуг нотаріуса за отримання дублікату договору купівлі продажу від 07 серпня 2007 року за реєстровим № 3186 та видати дублікат договору під особистий розпис про отримання представником банку за довіреністю.
 
Суди встановили, що 28 січня 2015 року приватний нотаріус Фішер Б. І. надіслав банку листа, в якому роз'яснив вимоги статті 53 Закону України «Про нотаріат». Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом не виносилась та банк з вимогою про винесення постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії до нотаріуса не звертався.
 
Відповідно до частини четвертої статті 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 701/570/16-ц зроблено висновок, що «юридичним актом, який може бути оскарженим у судовому порядку, є офіційний письмовий документ державного чи іншого органу (посадової особи), виданий у межах його компетенції, визначеної законом, який має точно визначені зовнішні реквізити та породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан, спрямований на регулювання суспільних відносин, має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин, поширює свою чинність на певний час, територію, коло суб'єктів. Лист нотаріуса таким критеріям не відповідає».
 
Встановивши, що постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом не приймалась, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.
 
Колегія відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що стаття 53 Закону України «Про нотаріат» не має застосовуватися, якщо за видачею дублікату звертається іпотекодержатель.
 
Згідно частини першої статті 53 Закону України «Про нотаріат» у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа.
 
У частині сьомій статті 8 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об’єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/7935/16-ц зроблено висновок, що «видача дублікату допускається у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом. Перелік підстав видачі дубліката документа є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. У випадку звернення до нотаріуса за отриманням дубліката нотаріального документа з інших підстав, ніж передбачені статтею 53 Закону України «Про нотаріат», зокрема у зв'язку з отриманням права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, у нотаріуса відсутні правові підстави для видачі банку дубліката нотаріально посвідченого документа. Крім того, коло осіб, яким надано право отримати дублікат утраченого або зіпсованого документа, не підлягає розширювальному тлумаченню, оскільки порушуватиме права учасників відповідних правовідносин та нотаріальної таємниці, визначеної статтею 8 Закону України «Про нотаріат». Отже, іпотекодержатель не має права на отримання дубліката правовстановлюючого документа на предмет іпотеки, оскільки статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки та йому не надано інших правомочностей, які б входили до змісту права на продаж предмета іпотеки. У такому випадку правовстановлюючим документом (у розумінні документа, який підтверджує його право власності на предмет іпотеки) є відповідне судове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки».
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.
 
Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, залишити без задоволення.
 
Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 20 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 31 серпня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         В. І. Крат
 
                                                                                                         Н.О. Антоненко
 
                                                                                                         В.І. Журавель