ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року 
м. Київ

Справа №  911/479/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю. Я. - головуючого, Кушніра І. В., Пількова К. М.,
секретар судового засідання - Овчарик В. М.,
за участю представників:
позивача-1 - не з'явилися,
позивача-2 - не з'явилися,
відповідача-1 - не з'явилися, 
відповідача-2 - Карпухіна Я. В. (адвокат, ордер),
прокуратури - Кравчук О. А. (за посвідченням від 01.08.2016 №043796),
розглянув касаційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області
на рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2018 (суддя Горбасенко П. В.) і постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2018 (судді: Зубець Л. П. (головуючий), Калатай Н. Ф., Мартюк А. І.) у справі
за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: 1) Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, 
2) Державного підприємства "Київське лісове господарство",
до 1) Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Каспій", 
про визнання недійсними рішень та договору оренди

Короткий зміст і підстави позовних вимог
1. Перший заступник прокурора Київської області (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та Державного підприємства "Київське лісове господарство" (далі - ДП "Київське лісове господарство") звернувся до Господарського суду Київської області з позовними вимогами до Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (далі - Віто-Поштова сільрада) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Каспій" (далі - ТОВ "Каспій") про визнання недійсним рішення 22 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільради від 20.10.2009 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу в оренду земельної ділянки ТОВ "Каспій", визнання недійсним рішення Віто-Поштової сільради від 10.09.2012 № 20-56 "Про внесення змін до рішення Віто-Поштової сільської ради від 20.10.2009", визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 08.10.2012, укладеного між Віто-Поштовою сільрадою та ТОВ "Каспій" щодо земельної ділянки площею 0,50 га, кадастровий номер 3222481201:01:002:0215, для розміщення готельно-розважального комплексу терміном на 49 років.
2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Віто-Поштова сільрада при відведенні та передачі в оренду ТОВ "Каспій" земельної ділянки площею 0,50 га для розміщення готельно-ресторанного комплексу порушила вимоги законодавства, оскільки відбулась зміна цільового призначення земель лісогосподарського призначення без погодження землекористувача.
3. Також прокурор просив суд визнати поважними причини пропуску ним строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом.
4. Віто-Поштова сільрада у поясненнях від 04.04.2018 № 02-26/275 зазначила, що на момент пред'явлення прокурором позову строк позовної давності, передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), сплив.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
5. Рішенням Господарського суду Київської області від 13.07.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2018, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
6. Рішення і постанова мотивовано тим, що: 
- спірні рішення органом місцевого самоврядування прийнято всупереч вимогам статей 3, 12, 20, 56, 57, 84, 116, 141, 149 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 31, 33, 57 Лісового кодексу України (далі - ЛК України), оскільки ліси взагалі не можуть надаватися в оренду для інших цілей, ніж визначено у статті 57 Земельного кодексу України, у тому числі для розміщення готельно-ресторанного комплексу;
- укладення спірного договору оренди землі призвело до вибуття спірної земельної ділянки з користування держави всупереч встановленому законом порядку, що є підставою для визнання недійсним цього договору;
- водночас у разі належного виконання позивачами обов'язку щодо щорічного кількісного та якісного моніторингу лісів, останні могли довідатися у 2012-2013 роках про порушення прав держави шляхом прийняття спірних рішень і договору, а відтак позивачами пропущено трирічний строк позовної давності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
7. Не погодившись з рішенням місцевого суду та постановою апеляційної інстанції, прокурор звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення і постанову, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу
8. В обґрунтування своєї правової позиції прокурор посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права (статей 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України) і порушення норм процесуального права (статей 73, 74, 76-79, 86, 236, 237, 277 Господарського процесуального кодексу України; далі - ГПК України), наголошує, що суди попередніх інстанцій не зазначили жодного доказу на підтвердження доводів про пропуск строку позовної давності та не дослідили в установленому процесуальним законом порядку обставин, на які послався прокурор щодо поважності причин пред'явлення позову лише у 2018 році.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
9. Віто-Поштова сільрада і ТОВ "Каспій" у відзивах на касаційну скаргу просять її відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити в силі з мотивів, у них викладених.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10. Рішенням 22 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільради від 20.10.2009 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та надання в оренду земельної ділянки ТОВ "Каспій" затверджено проект землеустрою щодо відведення та надання в оренду ТОВ "Каспій" земельної ділянки площею 0,50 га терміном на 49 років для розміщення готельно-ресторанного комплексу, яка розташована в с. Віта Поштова вздовж автомагістралі Київ-Одеса.
11. Рішенням Віто-Поштової сільради від 10.09.2012 № 20-56 "Про внесення змін в рішення 22 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільської ради від 20.10.2009" внесено зміни до вищезазначеного рішення Віто-Поштової сільради, збільшено розмір орендної плати, яка становить 12 % від грошової оцінки, що в розрахунку становить 187 368, 00 грн і зобов'язано ТОВ "Каспій" укласти та зареєструвати з Віто-Поштовою сільрадою договір оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:002:0215.
12. На виконання цих рішень, 08.10.2012 між Віто-Поштовою сільрадою (орендодавець) та ТОВ "Каспій" (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець зобов'язався надати, а орендар - прийняти в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,50 га, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта Поштова вздовж автомагістралі Київ-Одеса для розміщення готельно-ресторанного комплексу.
13. Згідно з пунктом 1.2. договору в строкове платне користування передається земельна ділянка площею 0,50 га, кадастровий номер 3222481201:01:002:0215, опис меж: від А до Б землі ШЕД 623, від Б до В землі сільської ради, від В до Г землі загального користування, від Г до А землі сільської ради. Склад угідь: землі запасу.
14. Відповідно до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання ВО "Укрдержліспроект" від 19.06.2017 №330 та матеріалів лісовпорядкування 1993, 2003, 2014 років Васильківського лісництва" ДП "Київське лісове господарство" частина земельної ділянки із кадастровим номером 3222481201:01:002:0215 розташована у виділі 3 кварталу 50 Васильківського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003 років та у виділі 11 кварталу 50 Васильківського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2014 року, є земельною ділянкою лісового фонду, покрита лісовою рослинністю.
За інформацією Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства від 05.02.2018 №    04-48/300, управління не надавало погодження на зміну цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення, кадастровий номер 3222481201:01:002:0215.
За інформацією ДП "Київське лісове господарство" від 06.02.2018 №    02-02/133 з долученими планово-картографічними матеріалами, земельна ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:002:0215 знаходиться в кварталі 50 виділі 11 Васильківського лісництва за матеріалами лісовпорядкування 2014-2015 років, а за матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003 років у виділі 3 кварталу 50 Васильківського лісництва, використовується для ведення лісового господарства.
Відповідно до Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Київське лісове господарство" 2004 року спірна земельна ділянка частково покрита лісовою рослинністю та має наступні таксаційні характеристики виділ 3, площа 0,9, складу 9 дерев берези повислої та 1 акації білої, вік 40 років, висота 19 м, діаметр 16 см, запас деревини на 1 га - 180 метрів кубічних.
Згідно з Проектом організації та розвитку лісового господарства ДП "Київське лісове господарство" 2014-2015 років має наступні таксаційні характеристики виділ 11, площа 0,9, складу 9 дерев берези повислої та 1 акації білої, вік 51 рік, висота 22 м, діаметр 22 см, запас деревини на 1 га - 200 метрів кубічних.
15. Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
16. Таким чином, суди попередніх інстанцій встановили, що частина спірної земельної ділянки відноситься до земель лісогосподарського призначення та перебуває у користуванні ДП "Київське лісове господарство", що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003 та 2014 років; ДП "Київське лісове господарство", як постійний землекористувач спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, та Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, як орган виконавчої влади з питань лісового господарства, не погоджували вилучення та зміну цільового призначення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, вкритої багаторічними лісовими насадженнями на землі для розміщення готельно-ресторанного комплексу.
Позиція Верховного Суду
17. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
18. Відповідно до частини 1 статті 15 та частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
19. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
20. Згідно з частиною 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (частина 1 статті 393 ЦК України).
21. За змістом частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
22. Відповідно до частини 1 статті 5 ЛК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.
До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (частина 1 статті 55 ЗК України).
23. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (частина 1 статті 57 ЗК України).
24. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища (частина 3 статті 57 ЛК України у редакції, чинній на час прийняття оспорюваних рішень).
25. Відповідно до частини 5 статті 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом (стаття 141 ЗК України).
Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (частини 1, 2 статті 149 ЗК України).
26. За змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
27. Крім того, розпорядженням Кабінету Міністрів України "Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками" від 10.04.2008 № 610-р, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин, зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення; відкликано раніше надану згоду на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення у разі, коли місцевими органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування не прийнято відповідні рішення або коли за результатами перевірки встановлено, що такі рішення прийняті з порушенням вимог законодавства. 
28. З огляду на достеменно встановлені судами обставини про те, що ДП "Київське лісове господарство" як постійний землекористувач спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення і Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства як орган виконавчої влади з питань лісового господарства не погоджували вилучення та зміну цільового призначення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, вкритої багаторічними лісовими насадженнями на землі для розміщення готельно-ресторанного комплексу, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, який було підтримано і апеляційним судом, що оспорювані рішення Віто-Поштової сільради прийнято всупереч положень Земельного кодексу України і Лісового кодексу України, оскільки ліси взагалі не можуть надаватися в оренду для інших цілей, ніж визначені у статті 57 ЗК України, в тому числі для розміщення готельно-ресторанного комплексу.
29. Однак, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через пропуск позовної давності з огляду на таке.
30. Частиною 2 статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
31. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина 3 статті 53 ГПК України).
32. Строк, у межах якого пред'являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК України визначено як позовна давність (стаття 256 ЦК України).
33. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої, відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
34. При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
35. Згідно з частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
У розумінні наведеної норми позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
36. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
37. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16).
38. На позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності або іншого речового права держави, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №359/2421/15-ц та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №    32/5009/5385/11, від 10.04.2018 у справі №    11/5009/77731/11, від 11.04.2018 у справі №    30/5009/7730/11, від 16.04.2018 у справі №    18/5009/7393/11).
39. Так, Верховний Суд у постанові від 11.04.2018 у справі №    30/5009/7730/11 звернув увагу на те, що під час розгляду даної справи слід було достеменно встановити, з якого часу особі, в інтересах якої пред'явлено позов прокурором, стало відомо про порушене право.
40. Проте в порушення приписів статей 86, 236, 282 ГПК України суди першої та апеляційної інстанцій достеменно не встановили обставин, не з'ясували дат чи періодів конкретних подій щодо початку перебігу строку позовної давності, наявності чи відсутності поважних причин його пропуску саме позивачами (Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП "Київське лісове господарство"), обмежившись лише посиланням на те, що у разі належного виконання позивачами обов'язку щодо щорічного кількісного та якісного моніторингу лісів, останні могли довідатися про порушення прав держави шляхом прийняття спірних рішень та договору у 2012-2013 роках, що суперечить положенням статей 261, 267 ЦК України, оскільки є доволі абстрактним і тривалим часовим періодом.
41. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.
42. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої він звертається до суду.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі №    3-23гс14, від 25.03.2015 у справі №    11/163/2011/5003, від 22.03.2017 у справі №    5004/2115/11, від 07.06.2017 у справі №    910/27025/14 та постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №    915/463/17, від 12.04.2018 у справі №    914/999/17, від 16.04.2018 №    18/5009/7393/11, від 10.05.2018 у справі №    17/5007/98/11.
43. Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі позивачів, прокурор заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, проте Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП "Київське лісове господарство", набувши статусу позивачів, питання про поновлення строку позовної давності не порушували, доказів поважності причин пропуску строку для звернення до суду не надавали, на що суди попередніх інстанцій не звернули увагу.
44. Верховний Суд також звертає увагу на те, що формально пославшись на пояснення Віто-Поштової сільради від 04.04.018 № 02-26/275, як на підставу для застосування позовної давності, суди попередніх інстанцій не дослідили змісту цієї заяви, їй не було надано належної правової оцінки, в контексті наявності чи відсутності вимоги відповідача про застосування позовної давності, що має суттєве значення при вирішенні цього спору, оскільки за приписами частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
45. Колегія суддів вважає обґрунтованим посилання скаржника у касаційній скарзі на те, що прокурором обрано належний спосіб захисту інтересів держави, яким не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини зважаючи на таке.
За змістом статей 1, 7 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
"Суспільний", "публічний" інтерес полягає у відновленні правового порядку, в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси.
В питаннях оцінки "пропорційності" Європейського суду з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). 
46. За таких обставин Верховний Суд вважає, що висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог через пропуск строку позовної давності є передчасними, не ґрунтуються на належним чином досліджених і оцінених судами доказах у справі та розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, з наданням оцінки усім доводам сторін, отже оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням приписів статей 86, 236, 282 ГПК України та неправильним застосуванням положень статей 261, 267 ЦК України.
47. Касаційна інстанція не може прийняти до уваги і здійснити перевірку доводів прокурора про наявність поважних причин пропуску позивачами строку позовної давності, викладених у касаційній скарзі, оскільки достовірне з'ясування фактичних обставин справи виходить за межі повноважень касаційної інстанції, передбачених статтею 300 ГПК України, та має бути проведено в ході нового розгляду справи.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
48. Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
49. За наведених обставин, висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог не відповідають приписам статей 74, 75, 86, 236, 269 ГПК України.  
50. Надаючи правову кваліфікацію доказам, поданих сторонами з урахуванням фактичних і правових підстав позову і заперечень на них, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли передчасного висновку про пропуск позивачами позовної давності, як наслідок, оскаржувані рішення та постанову ухвалено з порушенням норм процесуального права.
51. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
52. Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід врахувати наведене, дослідити та об'єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
53. Зважаючи на те, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, а також допущено неправильне застосування норм матеріального права (статей 261, 267 ЦК України), колегія суддів вбачає правові підстави для часткового задоволення касаційної скарги шляхом скасування рішення та постанови з передачею справи на новий розгляд до Господарського суду Київської області.
Щодо судових витрат
54. З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд, з урахуванням статті 129 ГПК України розподіл судових витрат у справі, у тому числі витрат на оплату послуг адвоката та судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги, має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково. 
Рішення Господарського суду Київської області від 13.07.2018 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2018 у справі №    911/479/18 скасувати. 
Справу №    911/479/18 передати на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                              Ю. Я. Чумак

Судді                                                                                                    І. В.    Кушнір

                                                                                                             К. М. Пільков