Постанова
Іменем України 
 
19 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 243/5425/16-ц
 
провадження № 61-19589св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача - Сокуренко Наталія Вікторівна,
відповідач - приватний нотаріус Слов'янського районного нотаріального округу Донецької області Зубкова Анна Олександрівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області 
від 11 листопада 2016 року у складі судді Кузнецова Р. В. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Новікової Г. В., Гапонова А. В., 
В С Т А Н О В И В :
У липні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до приватного нотаріуса Слов'янського районного нотаріального округу Донецької області Зубкової А. О. про визнання відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії незаконною і зобов'язання вчинити певні дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки. ПАТ КБ «ПриватБанк» було надано право продажу нежилого приміщення, а саме магазинів АДРЕСА_1 від свого імені будь-якій особі-покупцеві для задоволення вимог за кредитним договором від 11 березня 2008 року. 
Для продажу вказаного нежилого приміщення і виконання судового рішення банк звернувся до приватного нотаріуса Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області ЗубковоїА. О. із заявою про
видачу дубліката договору купівлі-продажу, посвідченого цим приватним нотаріусом. 
Оскільки нотаріусом на підставі статей 8, 53 Закону України «Про нотаріат» було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд визнати незаконною відмову приватного нотаріуса Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Зубкової А. О. у вчиненні нотаріальних дій та зобов'язати видати дублікат договору купівлі-продажу зазначеного нежилого приміщення, а саме магазинів АДРЕСА_1 від 13 березня 2008 року.
Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області 
від 11 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що питання видачі нотаріусами дублікатів документів, посвідчених або виданих цих нотаріусом, регулюється Законом України «Про нотаріат» і Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, за змістом яких у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. Таким чином, підставою для видачі дубліката документа згідно з наведеними нормами є його втрата або зіпсування, а суб'єктами, які мають право на його отримання є особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялась дія. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не належить до кола вказаних осіб, то підстав для задоволення його позову немає.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 11 листопада 2016 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що звертаючись до нотаріуса із заявою про видачу дубліката договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 нежилого приміщення, а саме магазинів АДРЕСА_1 від 13 березня 
2008 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» у порушення вимог статті 53 Закону України «Про нотаріат» і пункту 1.1 глави 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року, не надано доказів втрати чи пошкодження оригіналу цього документа, тому нотаріус законно відмовила у видачі його дубліката.
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, 
ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» застосуванню до спірних правовідносин підлягали норми саме цього Закону, який прийнято пізніше, а не Закону України «Про нотаріат», який прийнято раніше. Суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень вказаного не врахували і не звернули увагу на те, що статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпоткодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені, і єдиним можливим механізмом реалізації цього права і забезпечення виконання рішення суду про звернення стягнення шляхом продажу 
предмета іпотеки є надання іпотекодержателю можливості отримати правовстановлюючі документи на цей предмет іпотеки. 
У травні 2017 року приватний нотаріус Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Зубкова А. О. подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що вимога банку про видачу дубліката правовстановлюючих документів суперечить положенням статті 53 Закону України «Про нотаріат». При цьому, ні стаття 38 Закону України «Про іпотеку», ні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не надають іпотекодержателю такого права, тому суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову 
ПАТ КБ «ПриватБанк».
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом установлено, що 11 березня 2008 року між ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № Е012-08, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит у сумі 70 000,00 доларів США.
13 березня 2008 року з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є 
ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3, було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення магазинів АДРЕСА_1
Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 листопада 2010 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 в сумі 76 388,19 доларів США за кредитним договором № Е012-08 від 11 березня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3, підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно: нежиле приміщення магазинів АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «ПриватБанк» з укладенням договору купівлі-продажу предмету застави будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.
Відповідно до договору купівлі-продажуукладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, останній прийняв у власність нежиле приміщення магазинів АДРЕСА_1 на приватизованій земельній ділянці. 
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29 березня 
2008 року - за реєстраційним номером 20027911 проведено реєстрацію права власності на нежилі приміщення магазинів АДРЕСА_1за ОСОБА_3 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу 
(а.с. 31-32).
25 травня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Слов'янського районного нотаріального округу Донецької області Зубкової А. О. із заявою про видачу дубліката договору купівлі-продажу від 13 березня 
2008 року для виконання вищевказаного рішення суду.
Приватним нотаріуса Слов'янського районного нотаріального округу Донецької області Зубковою А. О. було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій та роз'яснено банку, що видача дублікатів правовстановлюючих документів неможлива, оскільки законність постанови про відмову нотаріуса у видачі дублікату цього договору ПАТ КБ «ПриватБанк» вже була предметом судового розгляду, за результатами якого 24 листопада 2015 року Слов'янським міськрайонним суду Донецької області було ухвалено рішення. 
Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області 
від 24 листопада 2015 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до приватного нотаріуса Слов'янського районного нотаріального округу 
Зубкової А. О. про визнання безпідставною відмови нотаріуса у видачі 
дублікату договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_4 та 
ОСОБА_3 нежиле приміщення магазинів АДРЕСА_1 у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено. 
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 27 квітня 2016 року рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 24 листопада 
2015 року залишено без змін. Зазначено, що підставами оскарження постанови нотаріуса були ті ж підстави, які заявлені у цій позовній заяві, а саме: наявність у ПАТ КБ «ПриватБанк» права на отримання дублікату правовстановлюючого документа на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, існування колізії між статтями 53 Закону України «Про нотаріат» і статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 2-3, 24-27).
У частині першій статті 53 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа.
Відповідно до частини сьомої статті 8 Закону України «Про нотаріат» довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.
Пунктом 1.1 глави 22 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України  від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) встановлено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа.
Отже, коло осіб, яким надано право отримати дублікат утраченого або зіпсованого документа, не підлягає розширювальному тлумаченню.
При цьому, частиною першою статті 12, частиною першою статті 33, частиною п'ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» встановлено           право іпотекодержателя вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а у разі його невиконання - задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. 
Разом з тим, вказані норми Закону не встановлюють право іпотекодержателя на отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки.
У пункті 2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. 
Закон України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» набрав чинності 01 січня 2004 року, а Закон України від 02 вересня 1993 року                       № 3425-ХІІ «Про нотаріат» набрав чинності 01 січня 1994 року.
Темпоральне правило, згідно з яким «закон наступний скасовує попередній», є правилом застосування норм права, а не нормативно-правових актів. Для того, щоб вдатись до темпорального правила правозастосування, слід виявити норму закону, яка набула чинності пізніше іншої норми закону, при чому обидві норми законів повністю або частково повинні співпадати за предметом правового регулювання (мати гіпотези, що співпадають або частково перетинаються за змістом).
Стаття 38 Закону України «Про іпотеку» не містить норм, що стосуються підстав та процедури отримання дублікатів правовстановлюючих документів. 
Тому приписи статті 38 Закону України «Про іпотеку» не конкурують із положеннями статей 8, 53 Закону України «Про нотаріат», оскільки їх предметні сфери застосування не перетинаються.
Норми щодо права продажу іпотеки (стаття 38 Закону України «Про іпотеку») та щодо процедури видачі дубліката нотаріально посвідченого документа (статті 8, 53 Закону України «Про нотаріат») мають різну правову природу. 
Оскільки правові норми статті 38 Закону України «Про іпотеку» у повній відповідності до приписів статей 590, 591 ЦК України конкретизують звернення стягнення на предмет іпотеки у певний спосіб, тому належать до норм приватного права. 
Натомість положення Закону України «Про нотаріат» містять норми публічного права, до яких у тому числі належать правила, що регламентують підстави та процедуру видачі нотаріусом дублікатів нотаріальних документів. Зазначена особливість підкреслює відмінність предметних сфер застосування вищезазначених норм права.
З урахуванням вказаного, відсутні підстави для застосування темпорального правила щодо співвідношення положень статті 38 Закону України «Про іпотеку» та статей 8, 53 Закону України «Про нотаріат». 
Таким чином, приватний нотаріус, вирішуючи питання про видачу дубліката нотаріального документа, має керуватися положеннями Закону України «Про нотаріат», зокрема положеннями статей 49, 50, 53 цього Закону, та дотримуватися порядку збереження і розкриття нотаріальної таємниці, до якої згідно із вказаними правовими нормами належить й інформація,            що міститься у дублікаті втраченого нотаріального документа.
Отже, стаття 53 Закону України «Про нотаріат» визначає підстави видачі дубліката нотаріального документа (втрата або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування), а також осіб, які мають право на його отримання, - це особи, перелічені у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону (фізичні та юридичні особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. У разі смерті особи чи визнання її померлою - спадкоємці померлого).
Надання дубліката документу іншим особам призведе до порушення нотаріальної таємниці (зобов'язання її зберігати викладені у статті 8 Закону України «Про нотаріат»).
З указаного вбачається, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що у випадку звернення до нотаріуса за отриманням дубліката нотаріального документа з інших підстав, ніж передбачені статтею 53 Закону України «Про нотаріат», зокрема у зв'язку з отриманням права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, у нотаріуса відсутні правові підстави для видачі банку дубліката нотаріально посвідченого документа.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об’єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у справі 243/7935/16-ц (провадження № 61-18384сво18)
Доводи касаційної скарги про те, що суд не звернув увагу на вимоги Закону України «Про іпотеку», який у цих правовідносинах є спеціальним, і його прийнято пізніше, а тому суд дійшов помилкового висновку про застосування Закону України «Про нотаріат» та про те, що банк не є тією особою, яка має право на отримання дублікатів правовстановлюючих документів у нотаріуса, не заслуговують на увагу, оскільки нотаріус у своїй діяльності щодо видачі дублікатів нотаріально посвідчених документів керується саме Законом України «Про нотаріат» та Порядком.
У частині першій статті 53 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа.
Відповідно до частини сьомої статті 8 Закону України «Про нотаріат» довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.
Наведені правові норми передбачають видачу дубліката лише у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом. Перелік підстав видачі дубліката документа є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. 
У випадку звернення до нотаріуса за отриманням дубліката нотаріального документа з інших підстав, ніж передбачені статтею 53 Закону України «Про нотаріат», зокрема у зв'язку з отриманням права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, у нотаріуса відсутні правові підстави для видачі банку дубліката нотаріально посвідченого документа.
Крім того, коло осіб, яким надано право отримати дублікат утраченого або зіпсованого документа, не підлягає розширювальному тлумаченню, оскільки порушуватиме права учасників відповідних правовідносин та нотаріальної таємниці, визначеної статтею 8 Закону України «Про нотаріат».
Отже, іпотекодержатель не має права на отримання дубліката правовстановлюючого документа на предмет іпотеки, оскільки статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки та йому не надано інших правомочностей, які б входили до змісту права на продаж предмета іпотеки. 
У такому випадку правовстановлюючим документом (у розумінні документа, який підтверджує його право власності на предмет іпотеки) є відповідне судове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки.
Інші доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області 
від 11 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                О. В. Білоконь

                                                                                                            Б.І. Гулько

                                                                                                            Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта