Постанова                                                  
Іменем України
 
16 січня 2019 року
м. Київ
 
справа №  367/2212/16-ц
провадження № 61-9574св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_5 на рішення  Ірпінського міського суду Київської області від 01 серпня 2016 року у складі судді Мікуліна А. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Данілова О. М., Журби С. О., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2016 року ОСОБА_4  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя. 
 
Позов мотивовано тим, що з 14 лютого 2004 року до 24 квітня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою:                АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,1045 га (цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд). Оскільки відповідач відмовляється добровільно здійснити поділ спільного майна подружжя, позивач просив суд визнати за кожним з подружжя право власності на                1/2 частки будинку із надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та                                 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1045 га, яка розташована за цією ж адресою.
 
У серпні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.
 
Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що подружжям окрім вказаного ОСОБА_4 нерухомого майна набута також земельна ділянка загальною площею 0,1500 га, яка знаходиться за адресою:                                     АДРЕСА_2; земельна ділянка загальною площею 2,0000 га, що знаходиться за адресою: Кухарська сільська рада, Іванківський район, Київська область; автомобіль марки ТОYОТА PRADО, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску; автокран марки ЗИЛ-133ГЯ КС 3575, реєстраційний номер НОМЕР_2,                   1992 року випуску; вантажний самоскид КАМАЗ-55102, реєстраційний номер                  НОМЕР_3, 1984 року випуску; об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок загальною площею 184,6  кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Вважає, що спільне майно подружжя має бути поділене між ними шляхом визнання за нею права власності на житловий будинок, земельну ділянку, та будівельні матеріали використані для будівництва об'єкта незавершеного будівництва, а також право власності на автомобіль марки TOYOTA PRADO, оскільки вона самостійно виховує доньку та  має потребу в ньому. Крім того, просила визнати її забудовником об'єкта незавершеного будівництва. Усе інше майно, яке знаходиться у спільній сумісній власності сторін, слід визнати власністю ОСОБА_4 Визнання права власності на частки у вищезазначених об'єктах нерухомості окремо за позивачем та відповідачем не є можливим, оскільки між ними існують неприязні стосунки, що перешкоджатиме користуванню цим майном. 
 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 серпня                    2016 року позов ОСОБА_4 задоволено, а зустрічний позов                ОСОБА_5  задоволено частково.
 
У порядку розподілу спільного майна подружжя визнано право власності ОСОБА_4 на:
- 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1045 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
- 1/2 частини житлового будинку із надвірними будівлями загальною площею 44,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
- 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3
- 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 2,0000 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Іванківський район, Кухарська сільська рада (кадастровий номер - НОМЕР_6);
- 1/2 частини автомобіля TOYOTA PRADO, реєстраційний номер НОМЕР_1,    2008 року випуску;
- 1/2 частини автокрана до 10 т-с марки ЗИЛ 133ГЯ КС 3575, реєстраційний номер НОМЕР_2, 1992 року випуску;
- 1/2 частини вантажного самоскида КАМАЗ 55102, реєстраційний номер НОМЕР_4, 1984 року випуску.
 
У порядку розподілу спільного майна подружжя визнано право власності ОСОБА_5 на:
- 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1045, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
- 1/2 частини житлового будинку із надвірними будівлями загальною площею 44,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
- 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4
- 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 2,0000 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Іванківський район, Кухарська сільська рада (кадастровий номер - НОМЕР_6);
- 1/2 частини автомобіля TOYOTA PRADO, реєстраційний номер НОМЕР_1,   2008 року випуску;
- 1/2 частини автокрана до 10т-с марки ЗИЛ-133ГЯ КС 3575, реєстраційний номер НОМЕР_2, 1992 року випуску;
- 1/2 частини вантажного самоскида КАМАЗ-55102, реєстраційний номер НОМЕР_4, 1984 року випуску.
 
Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 890 грн.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі  4 134 грн.
В іншій частині зустрічного позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності на вказане майно є рівними. Вимоги                ОСОБА_5 про визнання за нею права власності на будівельні матеріали, які використовувалися для будівництва об'єкта незавершеного будівництва, та поділ спірного майна між подружжям в натурі є необґрунтованими, оскільки вона попередньо не компенсувала припинення права власності ОСОБА_6 на це майно.
 
Ухвалою  Апеляційного суду Київської області від  09 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що право власності подружжя на спільне сумісне майно подружжя (житловий будинок, три земельні ділянки, автомобіль, автокран та вантажний самоскид) є рівними та становлять по ? частини за кожним із співвласників. Вимоги               ОСОБА_5 про визнання за нею права забудовника вказаного об'єкта незавершеного будівництва та права власності на будівельні матеріали, що використовувались для його будівництва, є необґрунтованими.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно відмовили їй у задоволенні вимог про визнання за нею права власності на будівельні матеріали, що використовувались для будівництва об'єкта незавершеного будівництва, не надавши оцінки доказам, наданим нею в обґрунтування цих вимог. Суди також не перевірили джерела, за рахунок яких здійснювалось це будівництво, та не врахували, що ОСОБА_4 не пред'являв вимог щодо визнання за ним права власності на цей об'єкт нерухомості. Суди безпідставно не поділили майно подружжя в натурі з врахуванням інтересів малолітньої дитини та неможливості спільного користування майном через неприязні стосунки між сторонами.
 
У лютому 2017 року ОСОБА_4 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що жоден із подружжя не вчинив дій щодо отримання грошової компенсації, а тому спірне майно не може бути реально поділене між сторонами. Запропонований ОСОБА_5 спосіб поділу спільного майна подружжя не відповідає принципу рівності часток подружжя у цьому майні.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої  та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Таким вимогам закону судові рішення попередніх інстанцій відповідають не в повній мірі.
 
Суди установили, що з 14 лютого 2004 року до 24 квітня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину -                 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. 
 
Під час шлюбу подружжям на підставі договорів купівлі-продажу були набуті житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою:                  АДРЕСА_1, та земельна ділянка площею 0,1045 га (цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд). Сторонами також набуто об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок загальною площею 184,6  кв.м, що розташований адресою:                      АДРЕСА_1 
 
у порядку приватизації під час шлюбу ОСОБА_4 на підставі рішення Ворзельської селищної ради від 05 травня 2010 року № 1727-54-V набув земельну ділянку загальною площею 0,1500 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 58-59); та на підставі розпорядження Іванківської районної державної адміністрації                             від 13 листопада 2010 року № 1918  земельну ділянку загальною площею 2,0000 га, що знаходиться за адресою: Кухарська сільська рада, Іванківський район, Київська область (а.с. 62).
 
Крім того, сторони набули автомобіль марки ТОYОТА PRADО, реєстраційний номер НОМЕР_5, 2008 року випуску; автокран марки ЗИЛ-133ГЯ КС3575, реєстраційний номер НОМЕР_2, 1992 року випуску; вантажний самоскид КАМАЗ-55102, реєстраційний номер НОМЕР_3, 1984 року випуску. 
 
Сторони не досягли згоди щодо добровільного поділу спільного майна подружжя.
 
Під час здійснення поділу спірного майна в судовому порядку суди виходили з того, що усе набуте майно є спільною сумісною власністю подружжя, та з врахуванням презумпції рівності часток подружжя, поділили спірне майно шляхом визнання за кожним із подружжя права власності                 на ? частини у цьому майні.
 
Ці висновки судів не відповідають вимогам закону та обставинам справи з таких підстав.
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
 
Вирішуючи спір у частині поділу земельних ділянок, площею 0,1500 га та 2,0000 га, суди помилково виходили з того, що це майно є спільним майном подружжя, не врахувавши при цьому, що це майно набуте                    ОСОБА_4 у порядку приватизації під час шлюбу.
 
Отже, поділу за первісним та зустрічним позовом підлягало таке майно: житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою:                АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 0,1045 га; об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок загальною площею 184,6  кв.м, що розташований адресою: АДРЕСА_1; автомобіль марки ТОYОТА PRADО, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску; автокран марки ЗИЛ- 133ГЯ КС3575, реєстраційний номер НОМЕР_2, 1992 року випуску та вантажний самоскид КАМАЗ-55102, реєстраційний номер НОМЕР_3,                   1984 року випуску.
 
Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України               від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,                      визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями  69-72  СК  України та  статтею  372  ЦК України. Вартість майна,  що підлягає поділу,  визначається за погодженням між подружжям,  а при недосягненні згоди - виходячи  з дійсної його вартості на час розгляду справи.
 
Із матеріалів справи не вбачається оцінки майна, що підлягає поділу, що унеможливлює його поділ в натурі. Разом із тим суди в порядку                        статті 10 ЦПК України 2004 року не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснили сторонам право на подання клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи з метою з'ясування вартості спірного майна.
 
Доводи касаційної скарги про наявність між сторонами спору щодо вартості спірного майна та необхідність її визначення є обґрунтованими, а висновки судів про відсутність спору з цього приводу є безпідставними з врахуванням того, що сторонами визначено різний обсяг майна, що підлягає поділу.
 
Відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
 
Частиною другою статті 71 СК України встановлено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
 
В порушення норм частини другої статті 71 СК України суди дійшли безпідставного висновку про визнання за кожним із подружжя права                на ? частки трьох автомобілів, кожен з яких є неподільною річчю, що належать подружжю на праві спільної власності.
 
При цьому суди не врахували та не дали оцінки доводам ОСОБА_5, що автокран та вантажний самоскид використовуються ОСОБА_4 у здійсненні підприємницької діяльності, а автомобіль марки TOYOTA PRADO знаходиться у її користуванні, саме тому автомобілі слід присудити кожному з подружжя в натурі.
 
За змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього. 
 
Системне тлумачення категорій «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об'єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.
 
Не будучи до моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації та державної реєстрації права власності житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі такого будівництва (частина третя статті 331 ЦК України), тобто сукупності речей щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки.
 
За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
 
Вказане дає підстави для висновку, що об'єкт незавершенного будівництва, зведений за час шлюбу за визначених законом умов може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. 
При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
 
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-338цс15, від 16 грудня 2015 року у справі                          № 6-2710цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.
 
Разом із тим, безпідставно відмовивши у поділі спірного об'єкта нерухомості незавершеного будівництвом, що розташований адресою:               АДРЕСА_1, за необґрунтованістю цих вимог, суди не врахували вказаних положень закону, а також беззаперечність доказів належності цього майна до спільного сумісного майна подружжя.
Відповідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України                     від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов'язок суду.
 
Суди у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; не перевірили усіх доводів сторін й не надали  належної правової оцінки поданим ними доказам, не сприяли всебічному й повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустили неповноту у з'ясуванні таких обставин, дійшовши передчасного висновку про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожним із подружжя право власності                на ? частини у цьому майні, помилкового висновку в частині поділу майна, що є особистою приватною власністю ОСОБА_4, а також необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 в частині поділу незавершеного будівництвом житлового будинку загальною площею 184,6 кв. м, що знаходиться за адресою:              АДРЕСА_1 
 
Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий     розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
За таких обставин колегія суддів вважає, що суди не виконали своїх обов'язків, визначених законом, судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.
 
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від  09 листопада 2016 року скасувати.
 
Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                                О. В. Білоконь
 
                                                                                                            Є.В. Синельников
 
С. Ф. Хопта
 
Ю. В. Черняк