П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
15 листопада 2018 року
м. Київ 
Справа № П/9901/482/18
Провадження № 11-299сап18
 
ВеликаПалата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С.,
судді-доповідача Золотнікова О. С., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., 
за участю секретаря судового засідання - Мамонової І. В.,
учасники справи:
представники скаржника - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представник відповідача - ОСОБА_5,
розглянула у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_6 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 13 лютого 2018 року № 459/0/15-18, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1418/3дп/15-17, та
ВСТАНОВИЛА:
14 березня 2018 року ОСОБА_6 звернулася до Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду зі скаргою про визнання протиправним та скасування рішення ВРП від 13 лютого 2018 року № 459/0/15-18 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 07 червня 2017 року № 1418/3дп/15-17 про притягнення судді Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 до дисциплінарної відповідальності».
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 19 березня 2018 року передав цю скаргу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини сьомої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
На обґрунтування скарги ОСОБА_6 вказала, що оскаржуване рішення ВРП прийняте відповідачем з порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Конституції України.
Зокрема, у скарзі зазначено, що ВРП:
- неправомірно погодилася з висновком її Третьої Дисциплінарної палати про поширення на ухвалені ОСОБА_6 20 лютого 2014 року постанови у справах про адміністративні правопорушення № 646/1507/14-п (провадження № 3/646/413/2014), № 646/1510/14-п (провадження № 3/646/416/2014), № 646/1512/14-п (провадження № 3/646/418/2014) положень Закону України від 08 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон № 1188-VII) з огляду на те, що будь-яких заяв від ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 чи їхніх захисників про те, що ці особи були учасниками масових акцій протесту, мирного зібрання, матеріали справи не містять;
- порушила принцип безсторонності, закріплений у статті 6 Конвенції, оскільки ще до розгляду її скарги по суті двоє з членів ВРП (ОСОБА_10 та ОСОБА_11) висловили свої думки стосовно обставин, які входять до предмету розгляду та оцінка яких має надаватися за результатами розгляду скарги в нарадчій кімнаті під час ухвалення відповідного рішення; 
- втрутилася у питання дискреційних повноважень суду під час розгляду справ про адміністративні правопорушення та ухвалення судових рішень за його результатами, у тому числі у питання накладення судом адміністративного стягнення, чим здійснила перегляд справ про адміністративні правопорушення як апеляційний суд; 
- безпідставно відмовила у задоволенні клопотання представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 про виклик у засідання ВРП та допит як свідків адвокатів осіб, притягнутих до адміністративної відповідальності, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, що свідчить про формальний підхід та відсутність у відповідача дійсної мети на встановлення об'єктивної істини під час розгляду скарги на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 07 червня 2017 року № 1418/3дп/15-17;
- неправомірно послалася на постанову Верховного Суду України від 29 листопада 2016 року у справі № 21-3130а16, оскільки вона не містить правової позиції про те, що розгляд справ суддею у нічний час доби є порушенням. Крім цього, Правила внутрішнього трудового розпорядку Червонозаводського районного суду міста Харкова в частині встановлення меж робочого часу, на думку скаржника, не можуть мати вищу юридичну силу за норми Конституції України та гарантії, встановлені Конвенцією;
- порушила право ОСОБА_6 на справедливий розгляд її скарги на вказане вище рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП, залишивши без задоволення її клопотання про відкладення засідання через стан здоров'я;
- не навела в оскаржуваному рішенні мотивів, з яких дійшла висновку про наявність у діях судді істотного дисциплінарного проступку.
Зазначені вище доводи скаржника є, на його думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення ВРП.
18 вересня 2018 року ВРП до Великої Палати Верховного Суду подала відзив на скаргу, в якому зазначила, що оскаржуване рішення прийнято повноважним складом ВРП та підписано всіма її членами, які брали участь у його ухвалені. Рішення містить посилання на підстави та мотиви, з яких суддю ОСОБА_6 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Відтак підстав для задоволення вимог скарги ОСОБА_6 немає.
У судовому засіданні 15 листопада 2018 року представники ОСОБА_6 скаргу підтримали та просили її задовольнити з викладених у ній підстав. Представник ВРП просив відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_6
Заслухавши суддю-доповідача, виступи представників скаржника та ВРП, перевіривши матеріали справи, наведені у скарзі та відзиві на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення цієї скарги.
Матеріалами справи установлено, що Указом Президента України від 24 квітня 2012 року № 286/2012 «Про призначення суддів» ОСОБА_6 призначено на посаду судді Червонозаводського районного суду міста Харкова строком на п'ять років. 
До Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) 25 липня 2014 року надійшла скарга ОСОБА_8, 23 вересня 2014 року - заява ОСОБА_15, 16 грудня 2014 року - заява заступника прокурора Харківської області Стратюка О. М. про проведення спеціальної перевірки стосовно судді Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 відповідно до Закону № 1188-VII у зв'язку з ухваленням нею постанов від 20 лютого 2014 року у справах № 646/1507/14-п (провадження № 3/646/413/2014), № 646/1510/14-п (провадження № 3/646/416/2014), № 646/1512/14-п (провадження № 3/646/418/2014).
У зв'язку із закінченням повноважень ТСК листом секретаря від 29 лютого 2016 року за № 2820/0/9-16 заяви про проведення перевірки стосовно судді ОСОБА_6 та пов'язані з їх розглядом документи надіслано для розгляду за загальною процедурою до Вищої ради юстиції (правонаступником якої є ВРП; далі - ВРЮ).
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), згідно з яким органом, уповноваженим здійснювати дисциплінарне провадження щодо суддів усіх інстанцій, є ВРП та її Дисциплінарні палати.
Згідно з пунктом 33 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII заяви, які передані ТСК ВРЮ відповідно до частини п'ятої статті 2 Закону № 1188-VII, дисциплінарні органи ВРП розглядають у порядку та строки, встановлені законом для здійснення дисциплінарного провадження. За результатами розгляду таких заяв застосовуються дисциплінарні стягнення, визначені цим Законом.
Третя Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 27 березня 2017 року відкрила дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_6
Рішенням Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 07 червня 2017 року № 1418/3дп/15-17 суддю Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення її з посади.
Під час розгляду дисциплінарної справи Третя Дисциплінарна палата ВРП установила, що суддя Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 постановами від 20 лютого 2014 року у справах № 646/1507/14-п (провадження № 3/646/413/2014), № 646/1510/14-п (провадження № 3/646/416/2014), № 646/1512/14-п (провадження № 3/646/418/2014) визнала винними ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП), та застосувала до них адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 15 діб кожному. 
У подальшому суддя Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 постановами від 22 лютого 2014 року за клопотанням прокурора міста Харкова звільнила ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 від відбування адміністративного арешту відповідно до статей 1, 4 Закону України від 21 лютого 2014 року № 743-VII «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» (далі - Закон № 743-VII), а постановами від 06 березня 2014 року за клопотанням першого заступника прокурора міста Харкова звільнила цих осіб від адміністративної відповідальності, а провадження у справах закрила.
Оцінюючи дії ОСОБА_6 при призначенні ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 виду адміністративного стягнення в максимальних межах санкції статті 185 КпАП, Третя Дисциплінарна палата ВРП виходила з того, що суддя:
- не вчинила дій, які сприяють виконанню завдань провадження у справах про адміністративні правопорушення, а саме не дотримала вимог щодо всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин справи та вирішення її у точній відповідності із законом. Так, з копій матеріалів справ про адміністративні правопорушення, які були направлені на адресу ВРП, вбачається, що під час розгляду вказаних справ не велися протоколи судових засідань;
- не звернула уваги на те, що матеріали вищевказаних адміністративних справ не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинено саме злісну непокору працівникам міліції; не встановила факту правопорушення у кожній конкретній справі відповідно до вимог КпАП. З постанов суду від 20 лютого 2014 року вбачається, що вина цих осіб підтверджується лише протоколами про адміністративне правопорушення та рапортами працівників міліції;
- не встановила, які дії вказаних вище осіб свідчать про злісну непокору працівникам міліції. У постановах про притягнення ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності не мотивовано, якими доказами підтверджується така непокора; 
- визнала ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 винними у вчиненні адміністративного правопорушення та застосувала до них адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту за відсутності безспірних доказів, які б підтверджували їхню вину;
- дійшла висновку про вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без урахування презумпції невинуватості, яка відповідно до статті 6 Конвенції із урахуванням практики її застосування Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширюється також на справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності (Lutz v. Germany, § 182; Schmautzer v. Austria; Malige v. France);
- не мотивувала, чому суд дійшов висновку про призначення покарання в максимальних межах санкцій статті 185 КпАП; 
- не взяла до уваги, що адміністративний арешт є найсуворішим адміністративним стягненням і застосовується у виняткових випадках, коли правопорушення за ступенем суспільної небезпечності наближене до злочину й застосування інших видів стягнень буде визнано недостатнім;
- ухвалила постанови про притягнення ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності з порушенням принципу верховенства права та норм процесуального права. 
Зважаючи на характер порушень, допущених суддею ОСОБА_6, які свідчать про те, що нею необ'єктивно та несправедливо здійснено правосуддя, а також на наслідки, які настали за результатами вчинених діянь - підрив суспільної довіри до суду та порушення прав людини і основоположних свобод, ураховуючи дані про особу судді ОСОБА_6, Третя Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення її з посади, незважаючи на позитивну характеристику судді, є пропорційним вчиненому та виправданим із урахуванням часу, що минув із моменту прийняття нею рішень.
10 липня 2017 року ОСОБА_6 звернулася до ВРП зі скаргою на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1418/3дп/15-17.
За результатами розгляду скарги ОСОБА_6 ВРП прийняла рішення від 13 лютого 2018 року № 459/0/15-18 про залишення без змін рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1418/3дп/15-17 про притягнення судді Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 до дисциплінарної відповідальності.
ВРП дійшла висновку, що порушення, допущені суддею ОСОБА_6 при розгляді справ № 646/1507/14-п, № 646/1510/14-п та № 646/1512/14-п, правильно кваліфіковані Третьою Дисциплінарною палатою як вчинення істотного дисциплінарного проступку (пункт 1 частини дев'ятої статті 109 Закону № 1402-VIII), а застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення її з посади, незважаючи на позитивну характеристику судді, є пропорційним вчиненому та виправданим із урахуванням часу, що минув із моменту прийняття нею рішень.
Оцінюючи оскаржуване ОСОБА_6 рішення ВРП, Велика Палата Верховного Суду виходить із такого.
Статтею 131 Конституції України визначено, що в Україні діє ВРП, яка, серед іншого, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
З метою усунення прогалин у національному законодавстві, на які звернув увагу ЄСПЛ у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», Верховна Рада України прийняла Закон України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.
Статтею 1 цього Закону передбачено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
Згідно із частиною другою статті 26 Закону № 1798-VIII для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів ВРП утворює дисциплінарні палати з числа членів ВРП.
Главою 4 розділу II Закону № 1798-VIII визначено порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів.
Так, частинами першою, сьомою та восьмою статті 49 цього Закону передбачено, що розгляд дисциплінарної справи відбувається у відкритому засіданні Дисциплінарної палати, в якому беруть участь суддя, скаржник, їх представники.
У засіданні Дисциплінарної палати заслуховуються доповідач, суддя, скаржник, їх представники, свідки та інші особи, які були викликані або запрошені взяти участь у засіданні.
Учасники дисциплінарної справи мають право подавати докази, надавати пояснення, заявляти клопотання про виклик свідків, ставити запитання учасникам дисциплінарної справи, висловлювати заперечення, заявляти інші клопотання або відводи, ознайомлюватись з матеріалами справи. Для ознайомлення можуть надаватися матеріали, які безпосередньо пов'язані зі скаргою, із дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних щодо знеособлення персональних даних.
Відповідно до частини другої статті 50 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді.
Згідно з частинами першою, третьою та десятою статті 51 Закону № 1798-VIII право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення.
Скарга на рішення Дисциплінарної палати може бути подана виключно до ВРП.
За результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати ВРП має право:
1) скасувати повністю рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та закрити дисциплінарне провадження;
2) скасувати частково рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;
3) скасувати повністю або частково рішення Дисциплінарної палати про відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;
4) змінити рішення Дисциплінарної палати, застосувавши інший вид дисциплінарного стягнення;
5) залишити рішення Дисциплінарної палати без змін.
На підставі частини другої статті 52 Закону № 1798-VIII право на оскарження до суду рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, має суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення.
Частиною сьомою статті 266 КАС України визначено, що на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду.
Наведені вище положення Закону № 1798-VIII та частини сьомої статті 266 КАС України узгоджуються з пунктом 77 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, в якому, серед іншого, зазначено, що організація дисциплінарного розгляду в кожній країні повинна бути такою, що дозволяє подання апеляції на рішення первинного дисциплінарного органу (відомства або суду) до суду.
Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;
3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону;
4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
У пункті 123 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов'язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції» (див. пункт 29 рішення у справі «Альбер і Ле Конт проти Бельгії» та пункт 42 рішення від 14 листопада 2006 року у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства», заява № 60860/00). У межах скарги за статтею 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі чинники, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, в який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (див. пункти 44-47 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайян проти Сполученого Королівства» та пункт 43 згаданого рішення у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства»).
Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Ураховуючи висновки ЄСПЛ та положення Конвенції, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне повно та всебічно перевірити оскаржуване рішення ВРП, у тому числі на предмет його відповідності вимогам статті 52 Закону № 1798-VIII.
Статтею 18 Закону № 1798-VIII визначено, що ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п'ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.
Згідно з положеннями частини другої статті 30 Закону № 1798-VIII засідання ВРП у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП.
Наявна в матеріалах справи ксерокопія оскаржуваного рішення ВРП свідчить про те, що воно підписане всіма членами ВРП, які брали участь в його ухваленні. При цьому у скарзі ОСОБА_6 цей факт під сумнів не ставиться.
На підставі пункту 3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII рішення ВРП може бути скасовано також у випадку, якщо суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП.
Відповідно до частини п'ятої статті 30 Закону № 1798-VIII особа, питання щодо якої має розглядатися ВРП, повідомляється про такий розгляд не пізніш як за десять календарних днів до дня засідання, крім випадків, якщо законом не вимагається участь такої особи у засіданні, а також якщо інше не визначено цим Законом.
Згідно із частиною дев'ятою статті 51 Закону № 1798-VIII розгляд скарги на рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді здійснюється в порядку, визначеному статтею 49 цього Закону.
Частиною четвертою статті 49 Закону № 1798-VIII передбачено, що у разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні Дисциплінарної палати суддя може заявити клопотання про відкладення розгляду дисциплінарної справи. Повторна неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду дисциплінарної справи за його відсутності.
Як убачається з матеріалів справи, листами від 30 листопада 2017 року за № 24448/0/9-17 та від 19 січня 2018 року № 1651/0/9-18 ВРП повідомляла ОСОБА_6 про те, що розгляд її скарги на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 07 червня 2017 року № 1418/3дп/15-17 призначено на 14 грудня 2017 року на 10 годину та 01 лютого 2018 року на 10 годину відповідно. Проте від судді ОСОБА_6 та її представників - адвокатів ОСОБА_3 й ОСОБА_19 надійшли клопотання про перенесення розгляду скарги, які були задоволенні ВРП. Розгляд скарги ОСОБА_6 призначено втретє на 13 лютого 2018 року на 10 годину, про що суддю та обох її представників було повідомлено листами від 02 лютого 2018 року № 3437/0/9-18, № 3440/0/9-18, № 3441/0/9-18.
Вказану інформацію було також своєчасно оприлюднено на офіційному веб-сайті ВРП.
13 лютого 2018 року в засіданні ВРП з розгляду скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1418/3дп/15-17 були присутніми представники ОСОБА_6 - адвокати ОСОБА_3 та ОСОБА_19, тому ВРП з огляду на положення статей 49, 51 Закону № 1798-VIII правомірно розглянула скаргу судді ОСОБА_6 без її участі у засіданні, незважаючи на подання нею втретє клопотання про перенесення розгляду скарги.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність визначених пунктами 1-3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII підстав для скасування оскаржуваного рішення ВРП.
У скарзі ОСОБА_6 зазначила, що в оскаржуваному рішенні ВРП не наведено мотивів, з яких відповідач дійшов висновку про наявність в її діях істотного дисциплінарного проступку.
Оцінюючи рішення ВРП від 13 лютого 2018 року № 459/0/15-18 щодо наявності у ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків, Велика Палата Верховного Суду виходить із того, що визначальним критерієм правомірності оскарженого рішення ВРП є встановлення дисциплінарним органом обставин, що свідчать про наявність у діях судді ознак істотного дисциплінарного проступку.
Згідно із частиною другою статті 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
ЄСПЛ у рішенні від 06 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» зазначив, що з огляду на його усталену прецедентну практику, в силу суворості санкції (адміністративний арешт на 15 діб) справа про адміністративне правопорушення за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носило кримінальний характер з усіма гарантіями статті 6 Конвенції.
Відповідно до положень статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права:
- бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього;
- мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту;
- захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя;
- допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.
Згідно із принципом 6 Рекомендації № R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам стосовно адміністративних санкцій при застосуванні адміністративних санкцій, окрім сформульованих у Резолюції (77) 31 принципів справедливої адміністративної процедури, що звичайно застосовуються до адміністративних актів, слід керуватися такими особливими принципами: 
- особа, стосовно якої розглядається можливість застосування адміністративної санкції, попередньо інформується щодо фактів, які їй ставляться в вину;
- вона має достатньо часу для підготовки свого захисту залежно від складності справи та суворості санкцій, що можуть бути застосовані;
- вона або її представник інформується стосовно характеру доказів у справі, зібраних проти неї;
- вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення про санкцію;
- адміністративний акт про застосування санкцій містить мотиви, на яких вона ґрунтується.
Як зазначалося вище, 20 лютого 2014 року суддя Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 ухвалила постанови у справах № 646/1507/14-п (провадження № 3/646/413/2014), № 646/1510/14-п (провадження № 3/646/416/2014), № 646/1512/14-п (провадження № 3/646/418/2014) про визнання винними ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 185 КпАП, та застосувала до них адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 15 діб кожному. 
Призначаючи вид стягнення в максимальних межах санкції статті 185 КпАП, суд урахував фактичні обставини справи, зухвалість вчинених дій, дані про особу правопорушника та часткове визнання вини правопорушником.
Суддя Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 постановами від 22 лютого 2014 року задовольнила клопотання прокурора міста Харкова та звільнила ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 від відбування адміністративного арешту відповідно до статей 1, 4 Закону № 743-VII.
Постановами від 06 березня 2014 року ця ж суддя задовольнила клопотання першого заступника прокурора міста Харкова і звільнила вказаних вище осіб від адміністративної відповідальності та закрила провадження у справах. 
Відповідно до частини першої статті 9 КпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. 
Загальні правила накладення стягнення за адміністративне правопорушення визначені статтею 33 КпАП, за приписами якої воно накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.
Склад правопорушення, передбаченого статтею 185 КпАП, має місце, зокрема, у разі злісної непокори законному розпорядженню або вимозі працівника міліції при виконанні ним своїх службових обов'язків.
Відповідно до статті 280 КпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 251 КпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів. 
ВРП та її дисциплінарний орган, перевіривши дії судді, констатували, що у постановах про накладення адміністративного стягнення від 20 лютого 2014 року відсутні обґрунтування факту вчинення ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 саме злісної непокори працівникам міліції. Судом не було встановлено факту правопорушення у кожній конкретній справі відповідно до вимог КпАП. До того ж ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 були єдиними особами, яких допитував суд. Висновки суду базувались виключно на протоколах та рапортах працівників міліції. Працівники міліції в судове засідання не викликалися та судом не допитувалися.
Таким чином, в ухвалених ОСОБА_6 постановах не була відображена об'єктивна сторона вчиненого правопорушення, тобто в чому саме полягала злісна непокора правопорушників законним вимогам працівників міліції, які конкретно дії були ними вчинені, без чого неможливо стверджувати про доведеність складу адміністративного правопорушення за статтею 185 КпАП.
Водночас ВРП обґрунтовано зазначила, що відсутність в матеріалах адміністративних справ протоколів судових засідань не є порушенням, як це визначено її Третьою Дисциплінарною палатою, оскільки це прямо не передбачено нормами КпАП. 
Строки розгляду справ про адміністративні правопорушення встановлені статтею 277 КпАП, за правилами частини другої якої справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, статтею 185 цього Кодексу, розглядаються протягом доби.
ВРП установила, що розгляд справи про притягнення ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності відбувся у нічний час доби.
Вважаючи, що такі дії судді ОСОБА_6 свідчать про порушення нею засад судового провадження, принципу верховенства права, ВРП в оскаржуваному рішенні послалася на постанову від 29 листопада 2016 року у справі № 21-3130а16, у якій Верховний Суд України з огляду на положення статті 277 КпАП зазначив, що ВРЮ обґрунтовано констатувала, що на порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку Червонозаводського районного суду міста Харкова, оприлюднених на офіційному веб-сайті цього суду, позивач проводив засідання у нічний час доби.
Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком ВРП, оскільки ОСОБА_9 був затриманий 19 лютого 2014 року о 18 годині, тому суддя ОСОБА_6 мала можливість розглянути справу про адміністративне правопорушення до 18 години 20 лютого 2014 року протягом установленого Правилами внутрішнього трудового розпорядку Червонозаводського районного суду міста Харкова робочого часу.
У своїй скарзі суддя ОСОБА_6 посилається на те, що положення Закону № 1188-VII, на підставі якого проводилася перевірка щодо неї, не поширюється на ухвалені нею рішення у справах № 646/1507/14-п (провадження № 3/646/413/2014), № 646/1510/14-п (провадження № 3/646/416/2014), № 646/1512/14-п (провадження № 3/646/418/2014) з огляду на те, що будь-яких заяв від ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 чи їхніх захисників про те, що ці особи були учасниками масових акцій протесту, мирного зібрання, матеріали справи не містять.
Проте ВРП та її дисциплінарний орган установили, що ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 постановами від 22 лютого 2014 року звільнені суддею ОСОБА_6 від відбування адміністративного покарання за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185 КпАП. У постановах зазначено, що прийняті вони відповідно до вимог Закону № 743-VII.
Згідно з положеннями статті 4 Закону № 743-VIIвід адміністративної відповідальності звільняються особи, які були учасниками масових акцій протесту, що розпочалися 21 листопада 2013 року, за вчинення у період з 01 листопада 2013 року по день набрання чинності вказаним законом включно будь-яких адміністративних правопорушень, передбачених КпАП, за умови, що ці правопорушення пов'язані з масовими акціями протесту, у порядку, визначеному цим Кодексом.
З огляду на викладене ВеликаПалата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок ВРП про те, що суддя ОСОБА_6, звільнивши ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на підставі статей 1, 4 Закону № 743-VII від адміністративної відповідальності, тим самим визнала, що зазначені особи були учасниками масових акцій протесту, що розпочалися 21 листопада 2013 року, тому вона підлягає перевірці відповідно до вимог статті 3 Закону № 1188-VII.
Проаналізувавши наведені норми процесуального закону, враховуючи практику ЄСПЛ та положення Конвенції, ВеликаПалата Верховного Суду погоджується з висновком ВРП, що при ухваленні вказаних постанов від 20 лютого 2014 року про накладення адміністративних стягнень суддею ОСОБА_6 необ'єктивно та несправедливо здійснено правосуддя, а наслідками, які настали за результатами вчинених діянь, є підрив суспільної довіри до суду та порушення прав людини і основоположних свобод.
Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок ВРП про те, що застосування до судді ОСОБА_6 дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення її з посади, незважаючи на позитивну характеристику судді, є пропорційним вчиненому.
Статтею 1 Кодексу суддівської етики, затвердженого 22 лютого 2013 року ХІ черговим З'їздом суддів України, установлено, що суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.
Частиною четвертою статті 54 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) у редакції, чинній на час ухвалення ОСОБА_6 постанов про накладення адміністративних стягнень, визначалося, що суддя зобов'язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою. Об'єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов'язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.
Згідно з пунктом 50 Висновку № 3 (2002) КРЄС кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов'язків та в особистому житті; вони повинні виконувати свої обов'язки, не допускаючи проявів фаворитизму або дійсної чи видимої упередженості; судді повинні приймати свої рішення з урахуванням усіх моментів, важливих для застосування відповідних юридичних норм, та без урахування усіх питань, що не стосуються суті справи; вони повинні забезпечувати високий ступінь професійної компетентності.
Проте, як зазначено в оскаржуваному рішенні відповідача, встановлені Третьою Дисциплінарною палатою ВРП порушення, допущенні суддею ОСОБА_6, кваліфікуються як істотний дисциплінарний проступок.
Так, відповідно до частини першої статті 116 Закону № 2453-VI (у редакції, що діяла на час ухвалення вказаних рішень суддею ОСОБА_6) суддя звільняється з посади у разі порушення ним присяги судді на підставі положень пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України.
Частиною другою статті 32 Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (у редакції, що діяла на час ухвалення рішень суддею ОСОБА_6) порушенням суддею присяги визнавалося вчинення ним дій, що, зокрема, порочать звання судді та можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
Згідно із частиною другою статті 97 Закону № 2453-VI (у вказаній вище редакції) подання про звільнення судді з посади у зв'язку з порушенням присяги могло бути внесено, зокрема, у разі, якщо суддя вчинив дії, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя.
З набранням чинності 30 вересня 2016 року Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» статтю 126 Конституції України, яка визначає перелік підстав для звільнення судді, викладено в новій редакції.
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та частини першої статті 115 Закону № 1402-VIII підставами для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
Пунктом 1 частини восьмої статті 109 Закону № 1402-VIII установлено, що дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується в разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
За змістом пунктів 1 та 7 частини дев'ятої цієї статті істотним дисциплінарним проступком, що є несумісним зі статусом судді, може бути визнаний, зокрема, будь-який із таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі якщо суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.
З огляду на викладене дії, які на момент ухвалення рішень суддею ОСОБА_6 (20 лютого 2014 року) розцінювались як порушення присяги, згідно з чинним законодавством охоплюються ознаками складу істотного дисциплінарного проступку, що є несумісним зі статусом судді.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши всі аргументи та доводи сторін, ВеликаПалата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок ВРП, що необ'єктивне та несправедливе здійснення суддею ОСОБА_6 правосуддя під час розгляду 20 лютого 2014 року справ про адміністративні правопорушення свідчить про порушення нею засад судового провадження, принципу верховенства права. 
При цьому, всупереч доводам скаржника, відповідач та його дисциплінарний орган здійснили не перегляд прийнятих суддею судових рішень як апеляційний суд, а встановили порушення суддею процесуального закону та вчинення дій, які не відповідають завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення, що є підставою для дисциплінарної відповідальності судді.
За таких обставин ВРП та її Третя Дисциплінарна палата правильно застосували до судді ОСОБА_6 дисциплінарне стягнення у виді подання про її звільнення з посади саме за вчинення істотного дисциплінарного проступку.
Посилання скаржника на те, що під час розгляду його скарги на рішення Дисциплінарної палати відповідач порушив принцип безсторонності, закріплений у статті 6 Конвенції, оскільки ще до розгляду її скарги по суті двоє з членів ВРП (ОСОБА_10 та ОСОБА_11) висловили свої думки стосовно обставин, які входять до предмету розгляду, оцінка яких має надаватися за результатами розгляду скарги в нарадчій кімнаті під час ухвалення відповідного рішення ВРП, також не заслуговує на увагу з огляду на таке. 
Так, вислів члена ВРП ОСОБА_10 під час засідання: «Я заявляю, що Ви безпідставно заявляєте про те, що Палата неправильно застосувала закон» на аргументи представника скаржника ОСОБА_19 щодо відсутності правових підстав для відкриття дисциплінарної справи стосовно ОСОБА_6, оскільки притягнені до адміністративної відповідальності особи не відносилися до категорій осіб, визначених статтею 3 Закону № 1188-VII,не вказує на прояв з його боку упередженості щодо ОСОБА_6 
Відповідно до пунктів 13.5, 13.7 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17, попередню перевірку скарги здійснює доповідач, визначений автоматизованою системою розподілу справ, який не входить до складу Дисциплінарної палати, що ухвалила оскаржуване рішення (щодо судді), протягом двадцяти днів із моменту надходження скарги до ВРП; у разі відсутності підстав для залишення скарги без розгляду доповідач складає висновок і передає скаргу на розгляд ВРП.
Матеріалами справи установлено, що відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалу між членами ВРП від 10 липня 2017 року ОСОБА_11 є доповідачем щодо скарги ОСОБА_6 на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 07 червня 2017 року № 1418/3дп/15-17.  
Таким чином, посилання ВРП в оскаржуваному рішенні від 13 лютого 2018 року № 459/0/15-18 на висновок її члена ОСОБА_11 від 14 листопада 2017 року, якого він дійшов за результатами розгляду скарги ОСОБА_6 на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1418/3дп/15-17, не є порушенням принципу безсторонності, оскільки цей член ВРП є доповідачем щодо скарги та до його повноважень входить вивчення матеріалів скарги судді і складення відповідного висновку.
Щодо доводів скаржника про те, що ВРП протиправно відмовила у задоволенні клопотання її представника - ОСОБА_3 про виклик у засідання ВРП та допит як свідків адвокатів осіб, притягнутих до адміністративної відповідальності, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що задоволення клопотань чи відмова в їх задоволенні належить до дискреційних повноважень ВРП. 
На підставі частини восьмої статті 266 КАС України Велика Палата Верховного Суду за наслідками розгляду справи щодо оскарження рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може скасувати оскаржуване рішення ВРП або залишити його без змін.
Ураховуючи те, що,приймаючи оскаржуване рішення, ВРП діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, пропорційно, з урахуванням права судді на участь у процесі прийняття рішення, а також своєчасно, тобто протягом розумного строку, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування рішення ВРП від 13 лютого 2018 року № 459/0/15-18 про залишення без змін рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1418/3дп/15-17 про притягнення судді Червонозаводського районного суду міста Харкова ОСОБА_6 до дисциплінарної відповідальності.
При цьому дії та рішення ВРП та її дисциплінарного органу не характеризувалися недоліками, які би могли поставити під сумнів принципи незалежності та неупередженості, як це було встановлено ЄСПЛ в рішеннях у справах «ОлександрВолков проти України» (пункти 109-131) і «Куликов та інші проти України» (пункти 135-137), а подальший перегляд справи Великою Палатою Верхового Суду з урахуванням усіх ключових аргументів ОСОБА_6 гарантує відсутність впливу будь-яких недоліків на результат дисциплінарного провадження.
Керуючись статтями 266, 344, 350, 355, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Скаргу ОСОБА_6 на рішення Вищої ради правосуддя від 13 лютого 2018 року № 459/0/15-18, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 07 червня 2017 року № 1418/3дп/15-17, залишити без задоволення.
2. Рішення Вищої ради правосуддя від 13 лютого 2018 року № 459/0/15-18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                                      В. С. Князєв 
 
Суддя-доповідач   О. С. Золотніков 
 
Судді:                             Н. О. Антонюк   Н. П. Лященко
 
С. В. Бакуліна   О. Б. Прокопенко
 
В. В. Британчук Л. І. Рогач
 
Д. А. Гудима   І. В. Саприкіна
 
О. Р. Кібенко   О. М. Ситнік
 
Л. М. Лобойко   В. Ю. Уркевич