Постанова                                          
Іменем України
 
14 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 159/4748/16-ц 
провадження № 61-30713 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Головуючого - Ступак О. В.
Суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач)
 
позивач - Ковельська міська рада Волинської області,
відповідач - ОСОБА_1,
треті особи: ОСОБА_2, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковельський житлово-будівельний комбінат», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Ковельської міської ради Волинської області та ОСОБА_4 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року у складі судді Восковської О. А. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 02 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Стрільчука В. А., Бовчалюк З. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2016 року Ковельська міська рада Волинської області (далі Ковельська міська рада) звернулась до суду зпозовом до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковельський житлово-будівельний комбінат» (далі ТОВ «Ковельський ЖБК»), ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням Ковельської міської ради від 24 листопада 2003 року №13/14 затверджено проект відведення у власність земельної ділянки, площею 3164 кв.м, для будівництва готельного комплексу по АДРЕСА_1. 15 грудня 2003 року між Ковельською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, а 17 лютого 2004 року відповідач отримала державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку. У 
2006 році відповідач передала земельну ділянку у користування ТОВ «Ковельський ЖБК» на умовах оренди. Рішенням Ковельської міської ради від 
26 квітня 2007 року №19/10 відповідачу надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки для розташування 72-х квартирного житлового будинку, який було затверджено рішенням Ковельської міської ради від 24 січня 2008 року № 30/10. На підставі цього рішення ОСОБА_1 08 грудня 2010 року отримала державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на спірну земельну ділянку з цільовим призначенням - для розташування 72-х квартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом. Зазначала, що з вини ТОВ «Ковельський ЖБК» будівництво житлового будинку на земельній ділянці не проводиться, а відповідач, як власник спірної земельної ділянки, не використовує її за цільовим призначенням. Зазначене свідчить про істотне порушення ОСОБА_1 умов договору купівлі-продажу земельної ділянки від 
15 грудня 2003 року, що відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) є підставою для його розірвання.
 
Посилаючись на наведене, Ковельська міська рада просила розірвати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15 грудня 2003 року та скасувати державний акт серії НОМЕР_1 від 08 грудня 2010 року на право приватної власності на земельну ділянку, площею 3 164 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1. 
 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт виконання ОСОБА_1 визначеного в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 15 грудня 
2003 року обов'язку по забезпеченню використання спірної земельної ділянки за цільовим призначенням підтверджується укладеним відповідачем договором оренди цієї земельної ділянки з ТОВ «Ковельський ЖБК», згідно якого орендар зобов'язався використовувати земельну ділянку виключно за її цільовим призначенням. Доказів того, що будівництво багатоквартирного будинку не здійснюється з вини відповідача, а також, що відповідач використовує спірну земельну ділянку за іншим цільовим призначенням, а ніж визначено в державному акті на право власності, позивачем не надано. Зважаючи на те, що кожна сторона оскаржуваного договору отримала те, на що вона розраховувала при його укладенні, та відсутність в договорі умов щодо його розірвання у разі не виконання відповідачем зобов'язання здійснити будівництво готельного комплексу в певний строк, як і самого такого зобов'язання, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог. Крім того, суд вважав обгрунтованою заяву відповідача про застосування позовної давності, а тому відмовив у задоволенні позову і за спливом позовної давності.
 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 02 серпня 2017 року апеляційну скаргу Ковельської міської ради відхилено, рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що укладення відповідачем договору оренди спірної земельної ділянки з ТОВ «Ковельський ЖБК», який і мав здійснити будівництво комплексу, вказує на те, що відповідач вчинила дії для забезпечення використання належної їй земельної ділянки за цільовим призначенням, докази використання цієї земельної ділянки іншим способом відсутні. Крім того, при укладенні спірного договору сторонами не було визначено строків та порядку здійснення відповідачем будівництва готельного комплексу, а порушення обов'язку щодо забезпечення використання земельної ділянки за цільовим призначенням не визначено сторонами як підстава для розірвання договору. Зважаючи на правову природу укладеного договору та те, що зобов'язання щодо оплати вартості земельної ділянки та передачі її покупцю виконані сторонами у повному обсязі, суд дійшов висновку, що мета укладеного сторонами договору досягнута. На час розгляду справи судом першої інстанції відповідач відчужила спірну земельну ділянку іншій особі, а тому договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15 грудня 2013 року є припиненим та не може бути розірваним. Вимоги про розірвання договору та про скасування державного акту є самостійними, підстав для скасування державного акту на землю позивач не зазначив, при цьому вимог про припинення права власності відповідача на земельну ділянку позивач не заявляв, а тому суд дійшов висновку, що такі вимоги є необгрунтованими. Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу від 15 грудня 2013 року, суд виходив з необгрунтованості доводів про неможливість укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки з фізичною особою, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності, та відсутністю обставин, які б свідчили про те, що даний договір порушує публічний порядок. Суд апеляційної інстанції вказав на помилковість застосування судом першої інстанції позовної давності, водночас дійшов висновку, що це не впливає на законність рішення і не може бути підставою для його скасування. 
 
У серпні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, у якій заявник просив скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 02 серпня 2017 року, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 обгрунтована доводами про нікчемність оскаржуваного договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки він порушує публічний порядок, оскільки на час його укладення ОСОБА_1 мала статус фізичної особи-підприємця, а тому придбання нею земельної ділянки мало здійснюватись відповідно до положень статті 134 Земельного кодексу України (далі ЗК України), зараз і надалі в редакції чинній на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якої земельні ділянки державної або комунальної власності, призначені для продажу суб'єктам підприємницької діяльності під забудову, підлягають продажу на конкурентних засадах (земельні торги). Внаслідок порушення ОСОБА_1 умов договору купівлі-продажу земельної ділянки щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням та будівництва готельного комплексу позивач позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору, а саме на отримання коштів пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту Ковель, що є підставою для розірвання спірного договору за рішенням суду. Вважала, що апеляційний суд безпідставно залишив без розгляду її заяву про виключення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 грудня 2003 року з числа доказів. Крім того, судами не застосовано правові висновки Верховного Суду України щодо розірвання договору у зв'язку з істотним порушенням його умов (постанова від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13), щодо обов'язку судів виявляти справжню правову природу укладеного договору (постанова від 18 січня 
2017 року у справі №6-2789 цс16) та щодо правочинів, які порушують публічний порядок (постанова від 13 березня 2016 року у справі №6-1528цс15). 
 
У вересні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Ковельської міської ради, у якій заявник просив скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 02 серпня 2017 року, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга Ковельської міської ради обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки факту істотного порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу земельної ділянки, зокрема тому, що відповідач не виконала обов'язок використовувати придбану земельну ділянку за цільовим призначенням, не здійснила будівництво готельного комплексу та відчужила земельну ділянку третій особі, ОСОБА_2 Внаслідок порушення ОСОБА_1 умов договору купівлі-продажу земельної ділянки щодо використання її за цільовим призначенням та будівництва готельного комплексу, позивач позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору, а саме на отримання коштів пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту Ковель, що є підставою для розірвання цього договору судом на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
25 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, в межах доводів касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до протоколу № 3 другого етапу конкурсу на право власності на земельну ділянку від 11 грудня 2003 року ОСОБА_1 визнана переможцем конкурсу та придбала земельну ділянку площею 3 164 кв.м для будівництва готельного комплексу, що знаходиться у віданні Ковельської міської ради та розташована по АДРЕСА_1, за ціною 213 500,00 грн.
 
15 грудня 2003 року між Ковельською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_10, зареєстрований у реєстрі за № 3008, на підставі якого 
ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 08 грудня 2010 року.
 
Як на правову підставу задоволення позовних вимог, Ковельська міська рада посилалась на частину другу статті 651 ЦК України. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
 
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. При цьому сторона, яка ставить питання про розірвання чи зміну договору, має довести наявність порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною.
 
Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
 
Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. 
 
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.
 
Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати сторона від виконання договору.
 
Відповідно до змісту статей 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.
 
За умовами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
 
Істотні умови угод про перехід права власності на земельні ділянки визначені в частині другій статті 132 ЗК України, до яких відносяться: назва сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); вид угоди; предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); договірна ціна; зобов'язання сторін. 
 
Судом установлено, що ОСОБА_1 зобов'язання за договором купівлі-продажу щодо оплати вартості придбаної земельної ділянки виконала належним чином, а Ковельська міська рада на виконання умов договору передала їй земельну ділянку, що не заперечувалось сторонами. 
 
Щодо посилань Ковельської міської ради на порушення відповідачем умов договору купівлі-продажу земельної ділянки щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням та не здійснення будівництва готельного комплексу, у зв'язку з чим, як стверджує позивач, він позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору, а саме на отримання коштів пайової участі на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту Ковель, слід зазначити наступне. 
 
Права та обов'язки сторін визначені в розділі 3 договору купівлі-продажу земельної ділянки, зокрема в пункті 3.2. даного договору закріплено обов'язок власника земельної ділянки забезпечувати використання земельної ділянки за цільовим призначенням. 
 
Згідно договору оренди земельної ділянки, земельна ділянка, що розташована по АДРЕСА_1, передана ОСОБА_1 ТОВ «Ковельський ЖБК» в оренду строком на 3 (три) роки, який у подальшому згідно додаткової угоди від 20 листопада 2006 року продовжено до 49 років. Згідно умов договору оренди товариство зобов'язалося використовувати земельну ділянку виключно за її цільовим призначенням - для будівництва готельного комплексу.
 
Докази використання відповідачем даної земельної ділянки іншим способом, ніж за її цільовим призначенням, позивачем не надано. 
 
Ураховуючи наведене, правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що укладання вищезазначеного договору оренди земельної ділянки та покладання на орендаря обов'язку використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, не свідчить про не виконання відповідачем обов'язку забезпечення використання земельної ділянки за цільовим призначенням. 
 
Крім того, в договорі купівлі-продажу земельної ділянки не закріплений обов'язок власника земельної ділянки здійснити будівництво готельного комплексу. Згідно пункту 3.3. договору спорудження будівель та проведення добудов відповідно до цільового призначення земельної ділянки є правом власника земельної ділянки. 
 
Будівництво багатоквартирного будинку з вбудовано-прибудованим готельно-торговим комплексом на належній відповідачу земельній ділянці зобов'язався здійснювати не відповідач, а орендар земельної ділянки - ТОВ «Ковельський ЖБК». 
 
Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 року.
 
Доказування не може грунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).
 
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша та друга статті 57 ЦПК України 2004 року).
 
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій та вбачається з матеріалів справи, позивачем не доведено існування обставин, які у розумінні частини другої статті 651 ЦК України, свідчили б про істотність порушень відповідачем умов договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 грудня 2003 року, внаслідок чого він позбавлений того, на що розраховував при укладенні цього договору.
 
Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої статті 651 ЦК України, та розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 грудня 2003 року. 
 
Доводи заявника ОСОБА_4 про те, що земельні ділянки комунальної власності згідно положень статті 134 ЗК України підлягали продажу лише суб'єктам підприємницької діяльності на конкурентних засадах, а укладення такого договору з ОСОБА_1, як фізичною особою, суперечить положенням земельного законодавства, є необгрунтованими, ураховуючи, що право органів державної влади та органів місцевого самоврядування здійснювати продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності громадянам закріплене в частині першій статті 127 ЗК України. 
 
Порядок продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності громадянам та юридичним особам визначений в статті 128 ЗК України. 
 
Суд апеляційної інстанції надав належну оцінку наведеним доводам заявника, зазначивши, що положення статті 134 ЗК України конкретизують загальний порядок продажу земельних ділянок органами державної влади та органами місцевого самоврядування земельних ділянок, визначений в статті 128 ЗК України, в контексті здійснення такого продажу на користь суб'єктів підприємницької діяльності. Разом з тим, відсутнє обмеження щодо продажу земельних ділянок комунальної власності лише суб'єктам підприємницької діяльності. 
 
Посилання заявника ОСОБА_4 на нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 грудня 2003 року, оскільки він порушує публічний порядок, є неспроможними, з огляду на те, що обставини, які б свідчили, що договір порушує публічний порядок, зокрема, був спрямований на незаконне заволодіння майном територіальної громади, не знайшли свого підтвердження, про що обгрунтовано зазначив суд апеляційної інстанції.
 
Безпідставними є також посилання заявника ОСОБА_4 на не урахування судами попередніх інстанцій правового висновку Верховного Суду України від 
18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, оскільки такий висновок хоча і містить розширене тлумачення застосування приписів частини другої статті 651 ЦК України, однак ухвалений за інших фактичних обставин справи - не виконання покупцем обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк. 
 
Не підлягають застосуванню до спірних правовідносин й правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 18 січня 2017 року у справі №6-2789 цс16 та від 13 березня 2016 року у справі №6-1528цс15, оскільки вони не стосуються предмету спору та грунтуються на інших фактичних обставинах справи. 
 
Касаційний суд також ураховує, що станом на час розгляду справи судами попередніх інстанцій відповідач відчужила належну їй земельну ділянку ОСОБА_2 
 
Що стосується застосування судами позовної давності, касаційний суд вважає необхідним зазначити наступне. 
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити у позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обгрунтованим. У разі наявності одночасно декількох підстав: безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду - в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
 
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів (частини перша та друга статті 3 ЦПК України 2004 року). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
 
Суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасуванні державного акту на право приватної власності на землю, відмовив у задоволенні позовних вимог Ковельської міської ради за їх недоведеністю, та одночасно застосував наслідки спливу позовної давності, що є взаємовиключною підставою, оскільки застосовується лише за доведеності позовних вимог у разі її пропуску та відсутності поважних причин її поновлення. 
 
Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначених недоліків не усунув та зазначив, що помилкове посилання суду першої інстанції на застосування позовної давності, ураховуючи правильність вирішення спору по суті, не впливає на законність рішення і не може бути підставою для його скасування.
 
Зазначене свідчить про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 256, 267 ЦК України, оскільки позовна давність може бути застосована лише у випадку встановленого судом порушеного права, сплив якої за заявою іншої сторони у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову.
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанції необхідно змінити, виключивши з їх мотивувальної частини посилання на відмову у позові за спливом позовної давності, а в іншій частині - залишити без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги Ковельської міської ради Волинської області та ОСОБА_4 задовольнити частково.
 
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 02 серпня 
2017 року змінити, виключивши з їх мотивувальних частин посилання на відмову у позові за спливом позовної давності.
 
У іншій частині рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 
02 серпня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                         О. В. Ступак
Судді:                                                                                             С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
                                                                                              А.С. Олійник
Г. І. Усик