ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року 
м. Київ

Справа №  922/536/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Пількова К. М.,
секретар судового засідання - Овчарик В. М.,
за участю представників:
позивача - Коваль Г. Ю. (за довіреністю від 21.01.2019 №08-21/192/2-19),
відповідача - не з'явилися,
розглянув касаційну скаргу Харківської міської ради на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 25.07.2018 (головуючий - Гетьман Р. А., судді: Россолов В. В., Тихий П. В.) у справі
за позовом Харківської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-технічний центр ІСЖМ"
про стягнення 15726802,20 грн.
Короткий зміст і підстави позовних вимог
1. У березні 2018 року Харківська міська рада (далі - Міськрада) звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-технічний центр ІСЖМ" (далі - ТОВ "ВТЦ ІСЖМ", Товариство) про стягнення 15726802,20 грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельних ділянок площею 0,4030га та 8,5846га по вул. Каштановій, 14 у м. Харкові, кадастрові №№6310136900:05:001:0015, 6310136900:02:005:0142 (далі - спірні земельні ділянки), з посиланням на статтю 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 14, 288 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та статті 1212-1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
2. Позовна заява обґрунтовується тим, що Товариством у період з 01.03.2015 по 28.02.2018 без достатніх правових підстав використовувалися спірні земельні ділянки, які перебувають в комунальній власності     Харківської міської ради, внаслідок чого ТОВ "ВТЦ ІСЖМ" зберігає кошти, не сплачуючи орендної плати за користування землею за відсутності укладеного договору, тим самим збільшує вартість власного майна, а Міськрада втрачає належне їй майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається безпідставне збереження коштів у розмірі орендної плати за рахунок Харківської міської ради.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Господарського суду Харківської області від 29.05.2018 (суддя Байбак О. І.) позов задоволено. Стягнуто з ТОВ "ВТЦ ІСЖМ" на користь Харківської міської ради 15726802,20 грн. грошових коштів у розмірі орендної плати.
4. Рішення мотивоване положеннями статей 22, 1212, 1214 ЦК України, статей 120, 125, 152, 156, 157, 206 ЗК України, статей 224, 225 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 14 ПК України, пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №284 від 19.04.1993 (далі - Порядок №284), та статей 5, 73, 74, 86 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням яких суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що після набуття у 2003 та 2005 роках права власності на 23 нежитлові будівлі по вул. Каштановій, 14 у м. Харкові та прийняття Харківською міською радою рішення від 22.02.2012 №625/12 про надання Товариству в оренду строком до 01.02.2017 спірних земельних ділянок загальною площею 8,9876га за вказаною адресою, ТОВ "ВТЦ ІСЖМ" належним чином не оформило право користування земельними ділянками, на яких перебувають зазначені будівлі, не уклало з Харківською міською радою договору оренди та не зареєструвало речове право на земельну ділянку, а, отже, внаслідок такої протиправної поведінки Товариства Міськраді було заподіяно шкоду в заявленому розмірі. 
5. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.07.2018 (з урахуванням додаткової постанови від 02.08.2018) рішення Господарського суду Харківської області від 29.05.2018 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю, та стягнуто з Харківської міської ради на користь ТОВ "ВТЦ ІСЖМ" 353853,04 грн. відшкодування витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.
6. Постанова мотивована обставинами недоведеності належними і допустимими доказами завдання позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди та їх розміру, оскільки в порушення вимог пункту 2 Порядку №284 акт обстеження земельної ділянки та розрахунок збитків складено позивачем, а не комісією в складі представників районної державної адміністрації, власника земельної ділянки, представника відповідача, представників територіальних органів Держгеокадастру, Держекоінспекції, фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки. При цьому апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції, незважаючи на те, що позов було заявлено саме на підставі статей 1212-1214 ЦК України, помилково кваліфікував спірні правовідносини та розглянув спір з інших правових підстав (про відшкодування збитків на підставі статей 224, 225 ГК України), ніж ті, що були зазначені позивачем у позовній заяві, а також, керуючись принципом правової визначеності та сталістю правозастосування, не прийняв посилання Міськради на необхідність врахування правового висновку, вміщеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, з тих мотивів, що, по-перше, вказаний висновок Верховного Суду зроблено при розгляді спору в порядку цивільного судочинства, тоді як у справі №629/4628/16-ц відсутній висновок щодо правильності чи неправильності застосування до спірних правовідносин статей 224, 225 ГК України як спеціальних статей щодо регулювання інституту збитків в господарському судочинстві, по-друге, правові норми та судову практику слід застосовувати таким чином, яким вона є найбільш очевидною та передбачуваною для учасників цивільного обороту, а саме: сталою, найбільш (найчастіше) визнаною та передбачуваною є правова позиція щодо застосування до спірних правовідносин статей, що регулюють відшкодування збитків в господарському праві, про що свідчить численна практика Верховного Суду (постанови від 13.06.2018 у справі №922/2973/17, від 25.05.2018 у справі №922/3413/17, від 16.03.2018 у справі №922/2661/16, від 28.02.2018 у справі №922/1340/17).
Короткий зміст вимог касаційної скарги
7. Не погодившись з постановою апеляційної інстанції, Харківська міська рада звернулася з касаційною скаргою, у якій просить зазначену постанову скасувати та залишити в силі рішення місцевого суду.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
8. В обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції статей 93, 120, 125, 152, 156, 157 ЗК України, статей 22, 1166, 1212 ЦК України та частини 4 статті 236 ГПК України, наголошуючи на тому, що апеляційним судом безпідставно не враховано вміщений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц висновок  про те, що спірні правовідносини, які виникли між Міськрадою і Товариством, є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, у зв'язку з чим відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України, а підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок відсутні. Адже, Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом, покликаним забезпечити однакове застосування судами норм права.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
9.  ТОВ "ВТЦ ІСЖМ" у поданому відзиві на касаційну скаргу та додаткових поясненнях до відзиву просить залишити її без задоволення з мотивів, викладених у оскаржуваній постанові, а також з посиланням на виникнення між сторонами правовідносин викупу спірних земельних ділянок на підставі пункту 10 Додатку №1 до рішення Харківської міської ради від 22.06.2012 №762/12, на виконання якого між Товариством і Міськрадою було укладено договір про внесення авансового внеску від 26.06.2012 №54/12.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.02.2018 №114635061: 1)право власності на нежитлові будівлі літ. "Б-2" загальною площею  8420,5 кв.м., літ. "В-3" загальною площею 2434,6 кв.м., літ. "Г-1" загальною площею 3041,9 кв.м., літ. "Д-1" загальною площею 924,0 кв.м., літ. "Ж-2" загальною площею 2078,6 кв.м., літ. "З-1" загальною площею 422,3 кв.м., літ. "И-1" загальною площею 50,9 кв.м., літ. "К-1" загальною площею 113,7 кв.м., літ. "М-1" загальною площею 375,1 кв.м., літ. "Н-1" загальною площею 539,5 кв.м., літ. "П-1" загальною площею 599,4 кв.м., літ. "Р-2" загальною площею 1429,9 кв.м., літ. "С-2" загальною площею 840,8 кв.м., літ. "Т-1" загальною площею 418,1 кв.м., літ. "Х-1" загальною площею 57,0 кв.м., літ. "У-1" загальною площею 325,1 кв.м., літ. "Ш-1" загальною площею 1558,9 кв.м. по вул. Каштановій, 14 у м. Харкові з 28.11.2003 по теперішній час зареєстроване за ТОВ "ВТЦ ІСЖМ" на підставі свідоцтва про право власності від 24.11.2003; 2) право власності на нежитлову будівлю літ. "А-1" загальною площею 2152 кв.м. по вул. Каштановій, 14 у м. Харкові з 01.06.2005 по теперішній час зареєстроване за ТОВ "ВТЦ ІСЖМ" на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.2005 № 328; 3) право власності на нежитлову будівлю літ. "Щ-1" загальною площею 890,1 кв.м. по вул. Каштановій, 14 у м. Харкові з 20.10.2005 по теперішній час зареєстроване за ТОВ "ВТЦ ІСЖМ" на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.2005 №1-3153.
11. З листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 25.05.2017 №3292/0/225-17 вбачається, що рішенням Харківської міської ради від 22.02.2012 №625/12 припинено Відкритому акціонерному товариству "Будгідропривод" (далі - ВАТ "Будгідропривод") право користування земельною ділянкою загальною площею 8,9876га по вул. Каштановій, 14 у зв'язку з виключенням цього товариства з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (довідка Головного управління статистики у Харківській області від 02.03.2010 №46/2-1333). Вказаним рішенням Державний акт на право постійного користування землею від 06.10.2000 (реєстраційний №831) визнано таким, що припиняє дію з дня виключення ВАТ "Будгідропривод" з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України - з 01.03.2010.
12. Також зазначеним рішенням Харківської міської ради надано ТОВ "ВТЦ ІСЖМ" в оренду строком до 01.02.2017 земельну ділянку площею 8,9876га, у тому числі ділянку №1 площею 8,5846га та ділянку №2 площею 0,4030га за рахунок земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення по вул. Каштановій, 14 у Комінтернівському районі (кадастрові №№6310136900:05:001:0015, 6310136900:02:005:0142) в межах, які визначені Державним актом на право постійного користування землею від 06.10.2000, для експлуатації та обслуговування адміністративних, виробничих та допоміжних будівель і споруд. Пунктом 5 цього рішення Товариство зобов'язане не пізніше ніж у місячний термін з дня прийняття цього рішення звернутися до управління земельних відносин Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради для оформлення договорів оренди землі; у 4-х місячний термін з дня прийняття цього рішення, тобто до 22.06.2012 оформити договори оренди землі. 
13. Наразі договір оренди вказаної земельної ділянки між Харківською міською радою та ТОВ "ВТЦ ІСЖМ" не укладено, право оренди за останнім не зареєстровано. 
14. З листа Східної ОДПІ м. Харкова від 25.05.2017 №1352/9/20-38-12-03-14 вбачається, що за період з 01.04.2014 по 31.03.2017 податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) Товариством до Східної ОДПІ м. Харкова не подавалися.
15. Головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Федоровим В.В. за участю інженера-геодезиста Рябової А.В. 20.02.2018 здійснено обстеження вказаних земельних ділянок, за результатами якого складено акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки. В цьому акті зафіксовано, що в період з 26.12.2013 по цей час відповідач використовує земельну ділянку загальною площею 8,9876га по вул. Каштановій, 14 у м. Харкові, на якій розташовані належні Товариству нежитлові будівлі, без виникнення права власності/користування на цю земельну ділянку та без державної реєстрації прав на неї у відповідності до статей 125, 126 ЗК України.
Позиція Верховного Суду
16. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
17. Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка.  Плата за землю справляється відповідно до закону.
18. Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
19. Земельним податком є обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
20. З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".
21. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірних земельних ділянок, а тому не є суб'єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
22. Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
23. За змістом вказаних положень Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
24. Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина 1 статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина 2 статті 1166 ЦК України).
25. Натомість предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
26. Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
27. Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
28. За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов'язаннях. Натомість для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
29. Частиною 1 статті 93 та статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Землекористувачі також зобов'язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 цього Кодексу).
30. Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина 2 статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини 1 статті 141 ЗК України).
31. Отже, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини 2 статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.
32. Відтак колегія суддів вважає, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
33. Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов'язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею. Однак, ТОВ "ВТЦ ІСЖМ", набувши право власності на 23 нежитлові будівлі по вул. Каштановій, 14 у м. Харкові, належним чином не оформило право користування земельними ділянками, на яких розташовані зазначені будівлі, та не уклало з Харківською міською радою відповідного договору оренди.
34. Отже, ТОВ "ВТЦ ІСЖМ" як фактичний користувач спірної земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц та від 20.11.2017 у справі №922/3412/17, постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №922/2976/17 і постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі №922/207/15).
35. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
36. Згідно з частиною 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
37. Відповідно до підпункту "в" пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції мають бути зазначені мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
38. Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що суд першої інстанції, незважаючи на те, що позов було заявлено Міськрадою саме на підставі статей 1212-1214 ЦК України, помилково кваліфікував спірні правовідносини та розглянув спір з інших правових підстав (про відшкодування збитків на підставі статей 224, 225 ГК України), ніж ті, що були фактично зазначені позивачем у позовній заяві. 
39. З цих же мотивів колегія суддів вважає помилковими посилання апеляційного суду в обґрунтування своїх висновків щодо відмови в позові на необхідність застосування до спірних кондикційних правовідносин положень статей 22, 1166 ЦК України, статей 156, 157 ЗК України і статей 224, 225 ГК України, які регулюють порядок та підстави відшкодування збитків, а також на те, що недоотримана Міськрадою орендна плата є по суті упущеною вигодою, тобто збитками власника землі, тоді як у діях Товариства не було встановлено та позивачем не доведено всіх 4 елементів складу цивільного правопорушення, які можуть бути підставою для покладання на нього відповідальності у вигляді відшкодування збитків.
40. Враховуючи правову природу кондикційних зобов'язань, для яких вина не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої, тобто обов'язок відповідача повернути безпідставно набуте (збережене) майно не є заходом відповідальності, колегія суддів відхиляє як такий, що не має істотного значення для правильного вирішення цього спору, передчасний висновок суду апеляційної інстанції про недоведеність розміру понесених позивачем збитків, який (висновок) обґрунтовується тим, що в порушення вимог пункту 2 Порядку №284 акт обстеження земельної ділянки та розрахунок збитків складено позивачем, а не комісією в складі представників районної державної адміністрації, власника земельної ділянки, представника відповідача, представників територіальних органів Держгеокадастру, Держекоінспекції, фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки.
41. Отже, Порядок №284 не підлягає застосуванню до спірних позадоговірних (кондикційних) правовідносин щодо використання земельної ділянки без проведення плати за неї, які (правовідносини) склалися між сторонами з приводу збереження відповідачем майна (грошових коштів у розмірі орендної плати) без достатньої правової підстави.
42. Водночас Верховний Суд вважає помилковими та такими, що суперечать формуванню єдиної правозастосовчої практики, висновки апеляційного суду щодо неврахування правового висновку, вміщеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, з тих мотивів, що, по-перше, вказаний висновок Верховного Суду зроблено при розгляді спору в порядку цивільного судочинства, тоді як у справі №629/4628/16-ц відсутній висновок щодо правильності чи неправильності застосування до спірних правовідносин статей 224, 225 ГК України як спеціальних статей щодо регулювання інституту збитків в господарському судочинстві; по-друге, правові норми та судову практику слід застосовувати таким чином, яким вона є найбільш очевидною та передбачуваною для учасників цивільного обороту, а саме: сталою, найбільш (найчастіше) визнаною та передбачуваною є правова позиція щодо застосування до спірних правовідносин статей, що регулюють відшкодування збитків в господарському праві, про що свідчить численна практика Верховного Суду у подібних правовідносинах (постанови від 13.06.2018 у справі №922/2973/17, від 25.05.2018 у справі №922/3413/17, від 16.03.2018 у справі №922/2661/16, від 28.02.2018 у справі №922/1340/17), оскільки згідно з пунктом 1 частини 2 статті 45 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" саме Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права. 
43. Колегія суддів зауважує, що в межах чинного процесуального закону як реалізацію принципу правової визначеності, так і формування сталої судової практики неможливо забезпечити без урахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування конкретних норм матеріального права до спірних правовідносин.
44. За таких обставин касаційна інстанція погоджується з твердженням скаржника про безпідставне неврахування апеляційним судом вміщеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц правового висновку про те, що спірні правовідносини, які виникли між Міськрадою і Товариством, є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, у зв'язку з чим відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України, а підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок відсутні.
45. Натомість Верховний Суд не може прийняти до уваги викладені у відзиві на касаційну скаргу доводи відповідача щодо виникнення між сторонами правовідносин викупу спірних земельних ділянок на підставі пункту 10 Додатку №1 до рішення Харківської міської ради від 22.06.2012 №762/12, на виконання якого між Товариством і Міськрадою було укладено договір про внесення авансового внеску від 26.06.2012 №54/12, оскільки, по-перше, в силу імперативних вимог частини 2 статті 300 ГПК України дослідження вказаних обставин та оцінка додаткових доказів виходить за межі повноважень касаційної інстанції. По-друге, керуючись приписами частини 3 статті 269 ГПК України, апеляційним судом правомірно було відхилено клопотання ТОВ "ВТЦ ІСЖМ" від 02.07.2018 про долучення документів в обґрунтування доводів, викладених в апеляційній скарзі, з мотивів недоведеності поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.
46. Крім того, матеріали справи не містять та Товариством не надано жодних доказів на підтвердження набуття ним права власності на спірні земельні ділянки у спірний період їх фактичного використання.
47. Отже, висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову повністю є таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства та дослідженні усіх обставин і зібраних у справі доказів та доводів учасників справи.
48. Разом з тим рішення місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог у повному обсязі також не може бути залишено в силі зважаючи на таке.
49. Як зазначено вище, незважаючи на те, що позов було заявлено Міськрадою саме на підставі статей 1212-1214 ЦК України, суд першої інстанції помилково кваліфікував спірні правовідносини та розглянув спір з інших правових підстав (про відшкодування збитків на підставі статей 224, 225 ГК України), ніж ті, що були фактично зазначені позивачем у позовній заяві. Таким чином місцевий суд порушив положення частини 2 статті 237 ГПК України, згідно з якою при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
50. З огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
51. Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 по справі №920/739/17).
52. Згідно з частинами 1-4 статті 79^1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
53. Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
54. Враховуючи положення статті 79^1 ЗК України та статей 20, 23 Закону України "Про оцінку земель", колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій помилково залишено поза увагою те, що в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку двох окремих земельних ділянок площею 8,5846га та 0,4030га (кадастрові №№6310136900:05:001:0015, 6310136900:02:005:0142) відповідно, в зв'язку з чим не виключається помилковість здійсненого Міськрадою розрахунку розміру безпідставно збережених відповідачем коштів у вигляді орендної плати. При цьому в силу імперативно встановленої статтею 300 ГПК України недопустимості збирання судом касаційної інстанції чи прийняття до розгляду нових доказів, колегія суддів не приймає до уваги нові докази, а саме витяги від 24.10.2018 №994/0/45-18 та від 03.12.2018 №1110/0/45-18 про нормативну грошову оцінку земельних ділянок площею 0,4030га та 8,4327га відповідно, які долучені відповідачем до додаткових пояснень до відзиву на касаційну скаргу.
55. Касаційна інстанція також не має права здійснити перевірку доводів учасників справи щодо суперечливих розрахунків розміру позовних вимог виходячи із застосованої Міськрадою ставки річної орендної плати у 4% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок відповідної категорії, оскільки достовірне з'ясування цих фактичних обставин виходить за межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 300 ГПК України, та має бути проведено в ході нового розгляду справи.
56. Отже, суд першої інстанції, встановивши факт використання відповідачем спірних земельних ділянок без достатніх правових підстав, що підтверджується актом обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки від 20.02.2018, дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування збитків власника землі.
57. З огляду на те, що судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосуванням норм матеріального права, яке полягає у помилковому застосуванні до спірних кондикційних правовідносин положень статей 22, 1166 ЦК України, статей 156, 157 ЗК України, статей 224, 225 ГК України і положень Порядку №284, які ці правовідносини не регулюють, та незастосування статей 1212, 1214 ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а судом першої інстанції, в свою чергу, допущено неправильне застосування статей 156, 157 ЗК України, статей 224, 225 ГК України і пункту 3 Порядку №284 до спірних кондикційних правовідносин, а також порушення норм процесуального права (статей 86, 236, 237 ГПК України), колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги шляхом скасування оскаржуваної постанови та рішення від 29.05.2018 і передачі справи на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
58. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
59. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
60. Оскільки передбачені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не надають йому права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, постановлені у цій справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.  
61. З огляду на викладене колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги. Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід врахувати наведене, дослідити та об'єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.
Щодо судових витрат
62. З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд, з урахуванням статті 129 ГПК України, розподіл судових витрат у справі, у тому числі витрат на оплату послуг адвоката та судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Харківської міської ради задовольнити частково. 
Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 25.07.2018 та рішення Господарського суду Харківської області від 29.05.2018 у справі №922/536/18 скасувати.
Справу №922/536/18 передати на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                Ю.Я. Чумак

Судді                                                                                                      Т.Б.  Дроботова
                                                                                 
                                                                                                      К.М. Пільков