Постанова
Іменем України
24 жовтня 2018 року 
 
м. Київ
справа № 480/84/15-ц
провадження № 61-4707св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3, 
 
відповідачі: Надбузька сільська рада Миколаївського району Миколаївської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на  рішення Апеляційного суду  Миколаївської області від 29 липня 2016 року у складі колегії суддів: Данилової О. О., Лівінського І. В., Шаманської Н. О., 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, ОСОБА_5,              ОСОБА_6 про визнання ордеру недійсним, виселення, вселення та зобов'язання вчинити дії з реєстрації.
Позов мотивовано тим, що її сім'я мала право на користування квартирою № АДРЕСА_2. Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2000 року її матір ОСОБА_7, інші члени сім'ї та вона, будучи малолітньою особою, визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням за статтею 71 ЖК Української РСР. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня 2014 року судове рішення в частині вирішення вимог до неї, ОСОБА_3, скасовано і в позові в цій частині відмовлено.
У 2000 році рішенням сільської ради спірна квартира надана сім'ї            ОСОБА_5 На сьогодні у квартирі проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які перешкоджають їй у користуванні жилим приміщенням.
Посилаючись на поновлення свого права користування квартирою,                     ОСОБА_3 просила визнати недійсним ордер на вселення ОСОБА_5 та членів його сім'ї до квартири АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_5 і ОСОБА_6 із вказаної квартири та вселити її, а також зобов'язати Миколаївський районний відділ Державної міграційної служби України зняти відповідачів з реєстрації та зареєструвати її.
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали зустрічний позов про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою.
Зустрічний позов мотивовано тим, що попередні власники привели жиле приміщення у непридатний для проживання стан, з 1997 року не проживали у квартирі разом з малолітньою дитиною, що підтверджено судовим рішенням, а їхня сім'я отримала жили примиіщення у встановленому законом порядку, провела капітальний ремонт та тривалий час користується квартирою.
Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від                       19 квітня 2016 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково. 
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку с. Надбузьке Миколаївського району Миколаївської області, вселено до жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.
Визнано недійсним ордер на жиле приміщення № 3 від 29 вересня 2000 року, який видано ОСОБА_5 і членам його родини: дружині ОСОБА_8, дочці ОСОБА_6, дочці ОСОБА_9 згідно з рішенням Виконавчого комітету Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 44 від 12 вересня 2000 року «Про перерозподіл звільненого житла у сел. Надбузьке».
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 виселено з жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.
Зобов'язано Надбузьку сільську раду Миколаївського району Миколаївської області надати ОСОБА_5 і ОСОБА_6 інше жиле приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині первісного позову відмовлено. У зустрічному позові ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт порушення права            ОСОБА_3 на користування спірною квартирою встановлено рішенням апеляційного суду у 2014 році, тому відповідно до статті 61 ЦПК України               2004 року цей факт не підлягає доказуванню. 
Суд виходив із встановленого факту порушення прав позивача та членів її родини, які проживали разом з нею (були зареєстровані) до 2000 року у спірному жилому приміщенні, а надалі без достатніх правових підстав визнані такими,що втратили право користування ним. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним ордеру на спірне жиле  приміщення, виданого відповідачу ОСОБА_5, його  дочці ОСОБА_6 та іншим членам родини, які на сьогодні у квартирі не проживають, є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Оскільки відповідачем Надбузькою сільською радою до цього часу не вирішено питання надання відповідачам ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які підлягають виселенню, іншого жилого приміщення, суд зазначив, що на відповідача Надбузьку сільську раду необхідно покласти обов'язок надання такого приміщення.
Відмовляючи в первіснму позові впро зобов'язання Миколаївського РВ ДМС України у Миколаївській області зняти відповідачів ОСОБА_5 і                       ОСОБА_6 з реєстрації у спірному жилому приміщенні та зареєструвати в ньому позивача, суд виходив з того, що такий спосіб захисту не передбачений цивільним законодавством. Вказаний орган державного управління не є стороною у справі, а рішення суду є підставою для реалізації позивачем своїх прав.
У зв'язку із задоволенням первісного позову частково, суд першої інстанції зазначив, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в первісному позові ОСОБА_3 та зустрічному позові ОСОБА_5 та              ОСОБА_6
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3, як малолітня дитина, втратила право користування спірною квартирою з часу втрати такого права її матір'ю ОСОБА_7 за судовим рішенням, тому відсутні підстави для визнання ордера на жиле приміщення недійсним за статтею 59 ЖК Української РСР, що є підставою відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 про виселення відповідачів згідно із статтею 117 ЖК Української РСР та вирішення питань реєстрації.
На підставі встановлених обставин справи та системного аналізу норм цивільного та житлового законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування жилим приміщенням за статтею 71 ЖК Української РСР, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.Відмова в позові, пред'явленому за статтею 71 ЖК Української РСР, до малолітньої дитини, як до окремого відповідача, не доводить факту збереження дитиною права на квартиру, в якій не залишилось інших членів сім'ї, на весь період 2000-2015 роки. У спірній квартирі ніхто не проживав та не зберігав право на житло, оскільки всі повнолітні особи, які мали самостійне право користування житлом, визнані такими, що втратили це право, ще до прийняття рішення про виділення квартири відповідачам, тому відсутні підстави вважати порушення прав інших громадян на час видачі ордера ОСОБА_5 (29 вересня 2000 року).
18 серпня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із касаційною скаргою, у якій просить рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 липня 2016 року скасувати, а рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року залишити в силі. 
12 вересня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.
11 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.
У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу ОСОБА_3 мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня 2014 року визнано за нею право користування спірним приміщення, а її тимчасова відсутність у ньому визнана судом такою, що мала місце з поважних причин. 
Судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині вимог до позивача ОСОБА_3 та ухвалено в цій частині рішення про відмову в позові, зокрема, з підстав неналежної оцінки фактичних обставин проживання членів сім'ї ОСОБА_3 у спірній квартирі. 
Встановлений рішенням Миколаївського районного суду від 13 червня                   2000 року і рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від                       17 вересня 2014 року факт, що сім'я ОСОБА_3 покинула квартиру 19 серпня 1999 року, є обставиною, що не підлягає доказуванню.
Апеляційний суд практично переглянув рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня 2014 року.
Заперечення на касаційну скаргу не надійшли.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_3 частково з таких підстав.
Судами встановлено, що у травні 1990 року ОСОБА_10 з членами своєї            сім'ї - ОСОБА_11, 1977 року народження, ОСОБА_7, 1979 року народження, вселились до квартири АДРЕСА_3. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 народила доньку ОСОБА_3
Повнолітні члени сім'ї вели антисоціальний спосіб життя, зловживали спиртними напоями, житло привели до непридатного для проживання стану, комунальні послуги не сплачували.
У 2000 році прокурор Миколаївського району в інтересах ЖЕК Надбузької сільської ради звернувся з позовом про визнання ОСОБА_10, ОСОБА_11,           ОСОБА_7 з малолітньою дочкою ОСОБА_3 такими, що втратили право на проживання у квартирі на підставі статті 71 ЖК Української РСР.
Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від                      13 червня 2000 року ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7 з малолітньою дочкою ОСОБА_3 визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня                        2014 року рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2000 року в частині виселення малолітньої ОСОБА_3 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові в цій частині. 
Рішенням Надбузької сільської ради № 44 від 12 вересня 2000 року квартиру виділено сім'ї ОСОБА_5 у складі чотирьох осіб. Особа, попередня у черзі на отримання житла, відмовилась від отримання цієї квартири у зв'язку з непридатним її станом для проживання.
29 вересня 2000 року сім'ї ОСОБА_5 видано ордер № НОМЕР_2 на вселення до квартири АДРЕСА_4. 
Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від                        16 листопада 2001 року сім'ю Петрука виселено з житла, яке вони займали раніше (однокімнатної квартири АДРЕСА_5), до квартири АДРЕСА_4.
Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 розірвано, у 2010 року ОСОБА_8  уклала шлюб з ОСОБА_12 
На сьогодні у спірній квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_6
Згідно із статтею 117 ЖК Української РСР у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали  ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим  приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути  надано жиле  приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. 
У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з іншим  підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті,  громадяни, зазначені в ордері,  підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше 
Дійшовши висновку про виселення відповідачів із спірної квартири, суд першої інстанції виходив із порушеного права позивача та членів її родини на спірну квартиру, що встановлено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня 2014 року.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в первісному та зустрічному позовах, апеляційний суд зазначив, що виселення відповідачів здійснено з порушенням вимог частини другої статті 117 ЖК Української РСР без зазначення конкретного житлового приміщення, куди відповідачі мають бути виселені. 
Апеляційний суд обґрунтовано звернув увагу на те, що суд першої інстанції не дав оцінку реальній можливості дотримання вимог статті 117 ЖК Української РСР щодо прав відповідачів, за умови сучасних житлових відносин, та за умови наявності даних про відсутність такого житла на території Надбузької сільської ради (а. с. 233).
Водночас апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_3 права користування спірною квартирою, мотивуючи тим, що малолітня особа втрачає право користування квартирою або зберігає таке право автоматично разом з батьками. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що на час вирішення спору щодо житлових прав інших членів сім'ї позивачу ОСОБА_3 було три роки, а її мати ОСОБА_7 з цією дитиною не проживала у спірній квартирі з серпня 1999 року та визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за рішенням суду від 13 червня 2000 року, то з цього часу не має такого права і позивач.
Апеляційний суд зазначив, що рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня 2014 року, яким відмовлено в позові прокурора окремо до малолітньої ОСОБА_3, такому висновку не суперечить. Апеляційний суд, діючи лише в межах оскарження, зазначив основною підставою відмови в позові прокурора до ОСОБА_3 неналежність позивача, в інтересах якого заявлено позов прокурором. Апеляційний суд також виходив з того, що на житлові права дитини впливають не причини її відсутності, а наявність чи відсутність права на житло її матері - ОСОБА_7 Ухвалюючи рішення 14 вересня 2014 року, апеляційний суд оцінював лише обставини, встановлені судом першої інстанції станом на червень 2000 року. Рішення суду в частині визнання ОСОБА_7 (матері позивача) такою, що втратила право на житло, залишено без змін. 
Встановивши обставини справи, надавши оцінку обставинам, які встановлено судовими рішеннями, апеляційний суд дійшов висновку, що відмова в позові, пред'явленого за статтею 71 ЖК Української РСР до малолітньої дитини, як до окремого відповідача, не доводить факту збереження дитиною права на квартиру, в якій не залишилось інших членів сім'ї, на весь період 2000-2015 роки. Відповідно до статті 46 ЖК Української РСР ОСОБА_3, як дитина - сирота та дитина, позбавлена батьківського піклування, має право на позачергове забезпечення житлом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Верховний Суд, ураховуючи встановлені судами обставини, норми матеріального права, які регулюють правовідносини між сторонами, зміст судових рішень, які набрали законної сили, ситуацію, яка склалася стосовно спірної квартири, житлові права сторін у цій справі, виходить з того, що ні рішення суду першої інстанції, ні рішення суду апеляційної інстанції не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України, з огляду на таке.
Згідно із частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
За змістом статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)  кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) 1995 року, рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE) 2010 року).
У контексті статті 8 Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кривіцька і Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE)  2010 року, «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) 2004 року, «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) 1995 року.
У справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини також зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Згідно із встановлених обставин у цій справі для відповідачів спірна квартира протягом тривалого часу є єдиним житлом. Судами не встановлено, де проживала з 2000 року та проживає на сьогодні позивач ОСОБА_3, чи порушені відповідачами її права. 
Співставивши інтереси однієї особи ОСОБА_3 та інтереси відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вказаній цивільній справі, Верховний Суд зауважує, що вирішення справи не забезпечує баланс інтересів учасників судового розгляду, дотримання якого забезпечує справедливий розгляд справи.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 
Стаття 59 ЖК Української РСР встановлює підстави для визнання ордеру на жиле приміщення недійсним. Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.
Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від                    13 червня2000 року визнано такими, що втратили право користування жилою площею у АДРЕСА_6 ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_3
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня                   2014 року за апеляційної скаргою ОСОБА_13 рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2000 року в частині визнання ОСОБА_3 особою, що втратила право користування АДРЕСА_7 відмовлено. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.
Із змісту цього рішення суду апеляційного інстанції випливає, що рішення суду першої інстанції у справі за позовом прокурора в інтересах житлово-експлуатаційної контори Надбузької сільської ради Миколаївського району до ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням переглядалося в межах оскарження (тобто лише щодо малолітньої ОСОБА_3.), у  позові  щодо  ОСОБА_3 відмовлено з тих підстав, що спір вирішено за зверненням особи, яка не є учасником спірних правовідносин, а Надбузька сільська рада не залучалася до участі у справі як належний позивач.
Верховний Суд зауважує, що незважаючи на непослідовність рішення суду апеляційної інстанції від 17 вересня 2014 року, з урахуванням змісту рішення суду першої інстанції, яке переглядалося, відмова в позові щодо ОСОБА_3 свідчить, що формально за позивачем зберігається право користування квартирою. Проте з урахуванням змісту судових рішень, які набрали законної сили, а саме рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2000 року, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня 2014 року суду необхідно встановити, чи втратила ОСОБА_3 право користування квартирою, чи право користування квартирою  за нею зберігалося з 2000 року, виклавши відповідні мотиви та висновки.
Як встановлено судом першої інстанції, спірне жиле приміщення знаходиться на балансі Надбузької сільської ради і в ньому з 06 жовтня 2000 року постійно проживає відповідач ОСОБА_5, а з 07 вересня  2005 року постійно проживає його дочка ОСОБА_6 Вказані особи зареєстровані і проживають у зазначеному жилому приміщенні на підставі ордеру № 3 від 29 вересня 2000 року, який видано згідно з рішенням Виконавчого комітету Надбузької сільської ради № 44 від 12 вересня 2000 року. 
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільств (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE) 2010 року).
Верховний Суд зауважує, що переслідуючи мету захистити права позивача, суд першої інстанції, виселивши відповідачів із спірної квартири, у яких існували достатні і тривалі зв'язки із спірною квартирою, не з'ясував, чи таке виселення не порушує їхнє конституційне право на житло, не з'ясував, чи на момент отримання відповідачами ордера на квартиру існували перешкоди, визначені законом, для її отримання, не взяв до уваги, що відповідачі погодилися отримати квартиру, яка була не придатна для проживання, своїми силами і коштами привели її до придатного до проживання стану; вселивши у спірну квартиру ОСОБА_3, суд не з'ясував чи має право користування спірною квартирою ОСОБА_3, не взяв до уваги, що право користування спірною квартирою мали п'ять осіб, а законодавством встановлена норма жилої  площі на одну особу, не з'ясував, чи було втручання у право відповідачів на житло (їхнє виселення) необхідним та, відповідно, чи дотримано баланс інтересів між інтересами відповідачів, які тривалий час проживали у квартирі, яку вони привели до придатного для проживання стану та набули право користування відповідно до закону та інтересами ОСОБА_3, щодо якої  суд першої інстанції не з'ясував жодних обставин стосовно її права на користування спірною квартирою, її  забезпечення житлом на час вирішення спору. 
Крім того, визнавши недійсним ордер на жиле приміщення № 3 від                       29 вересня 2000 року, який видано ОСОБА_5 і членам його родини: дружині ОСОБА_8, дочці ОСОБА_6, дочці ОСОБА_9 згідно з рішенням Виконавчого комітету Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 44 від 12 вересня 2000 року «Про перерозподіл звільненого житла у сел. Надбузьке», суд першої інстанції не звернув увагу,  що відповідно до ордера право користування квартирою, крім відповідачів у справі, набули також ОСОБА_8 та ОСОБА_9
Відповідно до статті 61 ЦПК України 2004 року суд першої інстанції виходив із преюдиційності обставин встановлених рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня 2014 року. Проте суд не взяв до уваги, що преюдиційними є встановлені обставини у справі, а не правові висновки суду.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виклав системне тлумачення цивільного та житлового законодавства щодо права ОСОБА_3 користуватися спірної квартирою. Верховний Суд виходить з обов'язковості судового рішення як засади цивільного судочинства, того, що суд не може змінити своїм рішенням рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня 2014 року, відповідно до якого у позові до ОСОБА_3 відмовлено. Отже, суду необхідно встановити обставини справи, надати правову оцінку цим обставинам та вирішити спір по суті.
Верховний Суд, як суд касаційної інстанції, відповідно до статті 400 ЦПК України, не має повноважень встановлювати обставини та оцінювати докази у справі.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що судові рішення не відповідають нормам матеріального та процесуального права, тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                 В. О. Кузнєцов 
                                                                                                            А.С. Олійник
                                                                                                            С.О. Погрібний
                                                                                                            Г.І. Усик