Постанова 
Іменем України
 
12 грудня 2018 року
м. Київ
 
справа № 565/1042/15-ц
 
провадження № 61-16075св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КоротунаВ. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_4,
представники заявника: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
заінтересовані особи: відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Фінансова ініціатива»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Кузнецовського міського суду Рівненської області від 02 листопада 2016 року в складі судді Малкова В. В. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області 
від 23 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою на рішення державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Печерського РУЮ у 
м. Києві), заінтересовані особи: відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Фінансова ініціатива» (далі - ПАТ КБ «Фінансова ініціатива»).
 
Скарга мотивована тим, що ухвалою Кузнецовського міського суду 
від 06 жовтня 2016 встановлено, що з постанови від 17 лютого 2016 року головного державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві Ченківскього О. О. вбачається, що виконавче провадження з виконання судового рішення за виконавчим листом Кузнецовського міського суду Рівненської області від 12 січня 2016 року № 565/1042/15-ц про стягнення з 
ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» на користь ОСОБА_4 ненарахованих  процентів за договором банківського вкладу та трьох процентів річних зупинене на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із запровадженням тимчасової адміністрації банку-боржника.
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просила суд визнати протиправною та скасувати постанову від 17 лютого 2016 року головного державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві Ченківскього О. О. про зупинення виконавчого провадження ВП № 50188346.
 
Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 02 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 23 грудня 2016 року, скаргу ОСОБА_4залишено без задоволення. 
 
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що доводи заявника про неправомірність оскаржуваної постанови державного виконавця є безпідставними, а тому скарга не підлягає задоволенню.
 
У лютому 2017 рокуОСОБА_4подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, та постановити нову ухвалу про задоволення скарги.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено статті 222, 321, 386 ЦПК України.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини третьої статті 387 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. 
 
Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення.
 
На дотриманні вказаних принципів наголошує і Конституційний Суд України в рішенні № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року, зазначаючи, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
 
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час винесення постанови) виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі запровадження тимчасової адміністрації банку-боржника. 
 
Враховуючи те, що суди не встановили обставин, які б свідчили про порушення державним виконавцем законодавства при винесенні постанови про зупинення виконавчого провадження, виходячи з положень статей 383, 387 ЦПК України 2004 року, дійшли правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання такого рішення неправомірним, на підставі чого обґрунтовано залишили скаргу без задоволення. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.
 
Ухвалу Кузнецовського міського суду Рівненської області від 02 листопада 
2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 23 грудня 
2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                      В. М. Коротун 
В. П. Курило
М. Є. Червинська