Постанова
Іменем України 
 
21 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 382/1093/16-ц
провадження № 61-12568св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 січня 2017 року у складі судді Бурзель Ю. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Кашперської Т. Ц., Суханової Є. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. 
 
Позовна заява мотивована тим, що згідно з рішенням Яготинського районного суду Київської області від 25 січня 2012 року з ОСОБА_2 стягувались аліменти на неповнолітню дочку ОСОБА_3 у розмірі 500 грн щомісяця, починаючи з 11 січня 2012 року і до досягнення повноліття.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 виповнилось вісімнадцять років.
 
З 01 вересня 2013 року ОСОБА_3 навчається на денному відділені коледжу при Яготинському інституті Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» IV рівня акредитації за освітньо-кваліфікаційним рівнем «молодший спеціаліст», за спеціалізацією «соціальна робота».
 
У зв'язку з навчанням ОСОБА_3 потребує матеріальної допомоги, однак ОСОБА_2 добровільно таку допомогу не надає.
 
Відповідач є офіційно працевлаштованим, отримує заробітну плату, а також дохід від здачі земельної ділянки в оренду, тобто має можливість надавати матеріальну допомогу дочці у зв'язку з її навчанням. 
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на повнолітню дочку, яка продовжує навчання, в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів ОСОБА_2, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення донькою двадцяти трьох років.
 
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 23 січня 2017  року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на повнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини від всіх видів щомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_2, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, до припинення ОСОБА_3 навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років, починаючи з 19 липня 2016 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Допущено до негайного виконання судове рішення в межах суми платежу за один місяць.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки повнолітня дочка ОСОБА_2 та ОСОБА_1 потребує у зв'язку з навчанням матеріальної допомоги, перебуває на утриманні матері та не працює, то з відповідача, враховуючи його майновий стан, підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частини його доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2017 року рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 січня 2017  року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районним судом правильно встановлено наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів у зв'язку з навчанням його повнолітньої дочки.
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив скасувати оскаржувані судові рішеннята ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 212, 213 ЦПК України 2004 року належним чином не перевірили майновий стан позивачки та не з'ясували можливість надання нею дочці грошової допомоги. Суди залишили поза увагою клопотання його представника та не допитали в якості свідка ОСОБА_3, а також помилково не врахували наявність у нього на утриманні непрацездатної матері, що, безумовно, впливає на визначення розміру аліментів.
Також помилковим вважає висновок суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, щодо зазначення мінімального розміру аліментів, який не може бути меншим 30 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки нормами СК України, які регулюють відносини між батьками і дітьми щодо надання їм утримання, застосування статті 182 цього Кодексу не передбачено. Судами помилково зазначено кінцевий строк сплати аліментів, оскільки він має обмежуватись датою навчання дочки, а не досягненням нею двадцяти трьох років. Крім того, мотивувальна частина ухвали апеляційного суду не містить доводів апеляційної скарги відповідача.
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Заперечення на касаційну скаргу позивачем не подано.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_1
 
Згідно з рішенням Яготинського районного суду Київської області від 25 січня 2012 року з ОСОБА_2 стягувались аліменти на користь ОСОБА_1 на неповнолітню дочку ОСОБА_3 у розмірі 500 грн щомісяця, починаючи з 11 січня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття.
 
З постанови головного державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Яготинського районного управління юстиції від 29 березня 2016 року відомо, що виконавче провадження по стягненню з ОСОБА_2 аліментів на неповнолітньої дочку ОСОБА_3 припинено у зв'язку із закінченням строку виконання для даного виду стягнення, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 вона досягла повноліття.
 
Згідно із довідкою Коледжу при Яготинському інституті Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» ОСОБА_3 навчається на денному відділенні з 01 вересня 2013 року по 31 серпня 2017 року на контрактній основі, державної стипендії не отримує. Вартість навчання ОСОБА_3 становить 350 грн на місяць.
 
Судами також встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_3 проживає разом із матір'ю та перебуває на її утриманні.
 
ОСОБА_1 офіційно працює укладальником-пакувальником у Публічному акціонерному товаристві «Київхліб», має на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, у якому і проживає.
 
ОСОБА_1 здає у строкове платне користування належну їй земельну частку (пай) СТОВ «Аратта», за 2016 рік отримала 7 577 грн 64 коп. орендної плати.
 
Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 на праві власності належать: житловий будинок АДРЕСА_2, житловий будинок АДРЕСА_3, земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ОСГ по АДРЕСА_3, земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,4401 га на території Лемешівської сільської ради Яготинського району.
 
Також судом установлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить автомобіль ВАЗ 210700, реєстраціний номер НОМЕР_1. 
 
У ОСОБА_2 інших дітей, крім ОСОБА_3, немає, він є працездатним.
 
Статтею 199 СК України (тут і далі - у редакції, що діяла на момент ухвалення рішення) передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
 
Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Відповідно до частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.
 
Відповідно до статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином
 
Виходячи зі змісту статті 182 СК України у редакції, чинній на момент звернення до суду з указаним позовом, до обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів відносяться: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
 
Стаття 201 СК України передбачає поширення на відносини по утриманню між батьками і повнолітніми дочкою, сином норм статей 187, 189-192 і 
194-197 цього Кодексу, які регулюють відносини по утриманню дитини.
 
Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. 
 
Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, дійшли висновку про те, що відповідач як батько зобов'язаний утримувати свою повнолітню дочку, яка продовжує навчання і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги, а тому повинен сплачувати аліменти.
 
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи заявника про те, що він не має можливості надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній дочці.
 
Вирішення питання про звільнення особи від сплати аліментів у зв'язку зі скрутним майновим станом зобов'язує особу, яка його ініціювала, довести відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року відсутність можливості брати участь в утриманні дитини та не ставиться в залежність від доходів іншого з батьків, з яким проживає дитина та на утриманні якого знаходиться.
 
Також не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо перебування на його утриманні непрацездатної матері, оскільки судами встановлено, що вона є пенсіонером за віком та отримує пенсію.
 
Разом з цим, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що положеннями статті 201 СК України не передбачено застосування вимог статті 182 для визначення мінімального граничного розміру аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Зазначене у статті 200  СК  України відсилання до норми статті 182 цього Кодексу стосується лише врахування судом тих обставин, які мають істотне значення та впливають на розмір аліментів (частина перша статті 182 СК України).
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій помилково визначили розмір аліментів з урахуванням нижньої межі - 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, передбаченої нормами СК України, які регулюють обов'язків батьків утримувати неповнолітніх дітей.
 
З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції у частині визначення розміру аліментів на повнолітню ОСОБА_3, яка продовжує навчання, підлягає зміні.
 
Частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
 
Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2017 року змінити у частині визначення розміру аліментів на повнолітню ОСОБА_3, яка продовжує навчання.

Викласти резолютивну частину рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 січня 2017 року у наступній редакції: 
 
«Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на повнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частки від всіх видів щомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_2 до припинення ОСОБА_3 навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років, починаючи з 19 липня 2016 року.
 
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
 
Допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.
 
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору.»
 
В іншій частині рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник 
 
Судді:                                                                                                  Б. І. Гулько
 
                                                                                                             Є.В. Синельников
 
                                                                                                             С. Ф. Хопта 
 
                                                                                                             Ю.В. Черняк